Hannah Howell

the scotsman who saved me

Copyright © Hannah Howell, 2017

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-290-4

1. kapitola

Arkansas, Ozarks 1860

„Necítíš kouř?“ Iain MacEnroy pohlédl na mladšího bratra Robbieho, který nasál vzduch jako pes pronásledující raněnou lišku. Jakmile otevřel ústa, aby odpověděl, opravdu kouř ucítil. Vítr k nim přinášel silný štiplavý zápach spalovaného dřeva. Protože v okolí neviděli žádné hořící stromy, napadlo Iaina, že někde blízko podléhá ohni dřevěné stavení. Požár zde nebyl nijak neobvyklý, ale pro ně by teď mohl znamenat problém. Iain zastavil koně a snažil se určit, odkud kouř přichází. „Blížíme se k němu,“ řekl. „Pojedeme dál?“

„Ano,“ odpověděl Matthew, bratr, který mu byl věkem nejblíž. „Ale raději se budeme pohybovat opatrně, jako bychom před sebou měli nepřítele.“

„Dobře.“ Iain si posunul pušku tak, aby ji mohl snadno použít, kdyby bylo třeba, a pobídl koně k pomalé chůzi. „Duncane, zůstaň u vozu. Pozorně sleduj okolí a měj pušku připravenou,“ nařídil bratrovi, který byl o necelý rok starší než Robbie, a pak už věnoval pozornost postupu vpřed. Stromy začaly řídnout, a proto se muži drželi obezřetně ve stínu. Když se jim otevřel výhled na paseku, dal Iain signál, aby se zastavili. Zdrojem kouře a zápachu byl hořící srub, jak předpokládal. Vzdychl si. Neviděli žádné mrtvé, ale mohli být uvnitř. Iain viděl, že v okolí srubu není nikdo, kdo mohl požár založit. Ale žháři mohou být také uvnitř.

„Po indiánech tu není ani stopy,“ poznamenal Robbie.

Iain sesedl z koně. „To nebyli indiáni. Myslím, že v těchto kopcích už žádní nezůstali.“ Pohlédl na stopy v půdě, které byly na okraji paseky dobře znatelné, ale jedním okem stále sledoval srub. „Koně byli okovaní. Nikde nevidím šípy. Vsadil bych se, že dál najdeme stopy bot vedoucí ke srubu. Říkám vám, že obyvatele vyvlekli ven. Tohle udělali zločinci, kteří sem přijeli z kopců.“

„Podíváme se dovnitř?“

„Nejdřív prohlédneme okolí.“ Iain vstal a zahleděl se na hořící stavení. „Robbie, ty uhasíš plameny. Nejdřív se ujisti, že uvnitř není nikdo, kdo by tě mohl ohrozit. Potom srub společně prohlédneme.“

Mrtvé našli za srubem. Iain si vzdychl. Ženské tělo leželo v obscénní poloze, nahé a zkrvavené v rohu zahrady oplývající zralým ovocem a zeleninou. Mužské tělo bylo přibité na dveře a neslo známky mučení. Lidé byli mladí, asi tvořili pěkný pár. Rozpoznal hezké rysy, jež měly jejich tváře předtím, než je někdo pořezal. Iaina přepadl mrazivý pocit, že součástí mučení muže bylo sledovat, jak je jeho žena nebo příbuzná znásilňována a zohavována. Ať spáchal hrůzný čin kdokoli, byli to ti nejhorší z nejhorších, kteří obývají tyto končiny. Před takovými je třeba mít se na pozoru.

„Zajímalo by mě, co se z těch dvou snažili tak brutálně vytáhnout,“ řekl Matthew, který stanul vedle Iaina.

„Taky mě napadlo, že znali nějaké tajemství. Mám pocit, že pachateli nebyli surovci, kteří zabíjeli jen z pouhé touhy po krvi. Ve zdejších horách jich žije dost, ale máš pravdu, tihle se chtěli něco dozvědět. Rád bych věděl, o co šlo, když ti dva ubožáci vydrželi takové mučení. Je to sice smutné, ale bylo by pro nás lepší, kdyby šlo o soukromou záležitost, třeba o osobní mstu. Tak je pohřbíme, ne?“

„Ty je chceš pohřbít?“ zeptal se Matthew.

„Přece je tu nenecháme napospas mrchožroutům. Máme dost času i sil, abychom vykopali hrob. Přines lopaty.“ Iain se díval za odcházejícím Matthewem a pak přistoupil k tělu muže, aby je sňal ze dveří.

Když ho položil vedle těla ženy, zahleděl se na jeho ruce. Něco ho zaujalo, ale nevěděl co. Sehnul se a cípem mužovy košile setřel krev z jeho levé ruky. Ve slunečních paprscích se zaleskl široký zlatý prsten. Pochopil, že vrahové sem nepřišli krást. Takový prsten by žádný zloděj mrtvému nenechal. Násilí završené vraždou mělo kořeny v nějakém osobním konfliktu. Iain přistoupil k ženě, urovnal na ní šaty a pak jí opatrně otřel levou ruku. Uviděl stejný zlatý prsten. Mrtvá měla navíc na krku zlatý medailon.

„Přinesl jsem lopaty.“ Matthew při pohledu na medailon zaklel. „Takže to nebyla loupež.“

„Ne.“ Iain vstal a oprášil si šaty.

„Jaký tedy mohli mít důvod je zabít?“

„Myslím, že na hledání odpovědi nemáme čas.“

„Ale…“ Matthew chtěl něco namítnout, ovšem Iain se pustil do kopání hrobu. Dával pozor, aby vykopanou hlínu neházel do zahrady.

„Nemůžeme pro ně udělat nic jiného, než že je pohřbíme. Není to mnoho, ale myslím, že byli zhanobeni víc než dost.“ Iain pokračoval v nabírání zeminy a jen krátce pohlédl na bratra, který se také začal ohánět lopatou. „Kde je Robbie?“

„Šel se podívat, co tady můžeme sklidit. Požádal jsem ho o to. I když je mi těch lidí líto, nemá cenu nechávat jejich úrodu, aby tu shnila.“

Robbie se objevil o chvilku později. Při pohledu na mrtvé se mu v očích objevila hrůza. Mladík začal teprve nedávno dospívat. Zatím nebyl svědkem mnoha krvavých událostí, a pokud někdy něco zahlédl, vždycky byl šokován.

„Robbie, běž se podívat do stodoly po nějaké plachtě,“ vyzval ho Iain. „Nemáme čas sbít rakve, takže těla aspoň zabalíme.“

Robbie přikývl tak horlivě, až mu kaštanové vlasy padly do očí. „Proč si nic neodnesli?“

„Zřejmě chtěli, aby jim ti ubozí lidé něco prozradili, aspoň si to myslím. A taky se domnívám, že z nich nic nevytáhli, a proto odjeli. Tak běž, hochu. A zkus najít něco, co bychom mohli použít jako rubáš.“

Když Robbie odešel, vrátil se Iain k práci a s Matthewovou pomocí dál usilovně hloubil hrob. Tito dva mrtví by určitě nebyli proti spočinutí ve společném hrobě. Modlil se, aby tomu tak bylo, protože ho pronásledovalo už dost duchů. Než se vrátil Robbie se dvěma odřenými houněmi, jež páchly po koních, měli hrob připravený. Iain nechtěl těla do výkopu shodit, proto do něj skočil. Zdálo se mu bezcitné hodit mrtvé jen tak do jámy. Pokynul Matthewovi a ten mu nejdřív podal muže a pak ženu. Iain ji uložil po mužově boku.

Iain vrhl poslední pohled na ženin medailon a naplnila ho lítost. Sehnul se a medailon otevřel, protože byl zvědavý, co se v něm skrývá. Spatřil dva malé portréty. Na jednom byl zpodobněn vysoký, dobře oblečený muž a na druhém se žena sladce usmívala na kojence, jehož držela v náruči. Tvořili opravdu hezký pár a byli příliš mladí na to, aby zemřeli.

„Ježíši,“ zašeptal a s medailonkem v ruce se vyškrábal z hrobu. „Matthewe, měli dítě.“ Ukázal bratrovi obrázky.

Všichni pohlédli k domu a Matthew vzdychl. „Nevíme, jak jsou ty podobizny staré. Dítě mohlo zemřít.“

Iain sevřel medailon a zavrtěl hlavou. „To je pravda, ale musím se po něm podívat. Musím.“ Pohlédl na mrtvé. „Stáhni jim prsteny, Matthewe. Určitě je jednou chtěli předat svému potomkovi.“ Obrátil se k Robbiemu. „Když jsi hasil oheň, nezaslechl jsi nic?“

Robbie zavrtěl hlavou. „Ne, ale soustředil jsem se jen na plameny. Nic jiného jsem nevnímal.“

„Musíme se tam podívat.“ Iain vsunul medailon do kapsy košile a vydal se k domu.

„Vrahové mohli dítě odvézt s sebou,“ namítl Matthew, ale bratra následoval.

„Myslím, že je neodvezli.“

„Není to velké stavení. To prohledáme za chvíli.“

Uvnitř srubu bylo plno kouře a popela a všichni tři muži si zakryli nosy a ústa šátky. Bylo jasné, že oheň byl založen proto, aby vyhnal obyvatele zadním vchodem. Tak vběhli svým vrahům přímo do náruče. Útok nesl známky brutality, kterou Iain už dlouho neviděl. V hlavě se mu začaly probouzet bolestné vzpomínky.

V rozrušení se ani nedíval, kam šlape. Najednou neměl pod pravou nohou pevnou zem. Zapotácel se a pokusil se uskočit dozadu, ale podlaha pod ním povolila. Ve vzduchu se bryskně otočil a zachytil se okraje prolomené podlahy. O vteřinu později ho Robbie s Matthewem chytili za zápěstí a vytáhli k sobě. Pak pohlédli dolů.

„Sklepní úkryt?“ zeptal se Robbie.

„Ne.“ Iain si všiml, že dolů vedou hrubě opracované schůdky a u zdi stojí objemné jutové pytle. „Vypadá to spíš jako skladiště. Asi tu přechovávali úrodu. Proč ale vyběhli ven, místo aby se schovali sem? Kdyby se tu ukryli, mohli přežít.“ Iain scházel po schůdcích a pečlivě vážil každý krok. Slyšel, že za ním jde Robbie. Matthew zůstal nahoře. Dole zjistil, že sklep není příliš velký. Vedle nacpaných pytlů byla hromádka prázdných, jež měly být zřejmě použity na uskladnění dalších plodin ze zahrady.

„Žádné dítě tu není,“ řekl Robbie a pohledem přejel plné pytle srovnané u zdi. „Ale mají tu brambory a jablka. Vezmeme si je?“

„Ano. Jinak by tady shnily.“

„Myslím, že bychom si mohli vzít i ty prázdné pytle.“

„Dobrý nápad. Můžeme je použít na ostatní věci, které najdeme, a taky na plody ze sadu.“

„Iaine, proč hledíš tak zamyšleně? Úplně vidím, jak ti to šrotuje v hlavě.“

Iain se tiše zasmál a zavrtěl hlavou. „Nevím. Něco se mi na těch pytlích nezdá.“

„No, nejsou moc pečlivě srovnané, to vidím i já.“ Robbie přistoupil k hromadě pytlů a začal jeden po druhém zvedat. „Podívej, na některých je krev…“ Dva odsunul stranou a dodal: „Tyhle jsou vecpané do výklenku ve stěně.“

Iain pomohl Robbiemu odsunout další pytle a postupně se před nimi objevoval otvor. Když odklidili poslední pytel, spatřili na zemi další stopy krve. Tudy někdo uprchl. Kdyby muži, kteří dům zapálili, jen chvíli pátrali, přišli by na to. Pokud to bylo dítě, které viděli na obrázku v medailonku, už nemusí být naživu, pomyslel si Iain. Chlapi, kteří dokázali umučit dva lidi, by pravděpodobně neváhali zabít dítě.

„Je to únikový tunel. Ať tudy prchal kdokoli, krvácel,“ řekl.

„Pak bychom se tam měli podívat.“

Robbie má pravdu, říkal si Iain. Možná je nedaleko raněné a vyděšené dítě, jemuž hrozí nebezpečí. Nesmí se nechat ovládnout starým strachem; tady jde o dětský život. Iain se ze všech sil snažil překonat nevolnost, která mu stahovala žaludek. Nebylo snadné potlačit strach a aspoň na chvíli nad ním zvítězit.

„Běž první, Robbie,“ vyzval bratra. „Půjdu za tebou. A kdybych omdlel, vytáhneš mě. Nemůžu dovolit, aby mi odpor ke stísněnému prostoru zabránil pomoct dítěti.“

„Dobře, půjdu první,“ přikývl Robbie a vlezl do tunelu. „Potřebujeme světlo.“

Iain rychle prohledal podzemní místnost a našel starou svítilnu se silnou svíčkou. Svíčku zapálil a svítilnu podal Robbiemu. Světlo jeho strach poněkud zmírnilo. Zhluboka se nadechl a vydal se za Robbiem. Na zemi spatřili kapky krve. Vzduch byl prosycen palčivým zápachem kouře a Iain začal zápasit s ožívajícími vzpomínkami. Pokud se nevzmuží, poddá se hrůze z těsného prostoru a propadne panice. To se nesmí stát. Přinutil se myslet jen na dítě, jež se jim snad podaří zachránit.

Záda měl zpocená a po tvářích se mu řinul pot. Stále silněji si jej podmaňovala hrůza a stahovala mu vnitřnosti. Často míval noční můry. V těch zlých snech býval uvězněn v malém prostoru a plameny mu olizovaly paty. Kdykoli se ocitl na podobném místě, bylo pro něj velmi obtížné děsivé představy zahnat. V podobné situaci přišel málem o život. Od té doby měl na sobě jizvy po popáleninách. Ale přežil a zachránil život bratrovi Geordiemu.

Když došli ke krátkému žebříku, který vedl k dřevěnému poklopu nad jejich hlavami, sevřel Iain ruce v pěst, aby potlačil nutkání protáhnout se kolem Robbieho a vyrazit co nejrychleji ven. Robbie zády zatlačil na poklop a ten povolil. Iain se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu. Když Robbie se dostal ven, otočil se a podal mu ruku. Iain stiskl zuby, aby z tunelu nevystřelil jako krysa prchající ze zatopené nory. Robbie se zašklebil a Iain si uvědomil, že bratrovu ruku sevřel pevněji, než bylo třeba. Nahoře chvíli stál a hleděl do země, aby se uklidnil.

„Jsi v pořádku, Iaine?“

„Jo.“ Iain se zhluboka nadechl a pomalu vydechl. „Myslel jsem jen na záchranu toho dítěte. To je mnohem důležitější než můj strach.“

„A to ti pomohlo. Jako vždycky. Když jsem ucítil kouř, dost jsem se o tebe bál. Určitě ti připomněl situaci, která v tobě zanechala zlé vzpomínky. Všichni to víme.“

Iain si vzdychl. „Už nad strachem pomalu vítězím. Je to stará záležitost, snad ho jednou překonám. Teď musíme sledovat tu krvavou stopu.“

„Vypadá to, že raněný krvácí jen málo,“ zamumlal Robbie a dál zkoumal terén.

„Pomalá, ale dlouhotrvající ztráta krve může být fatální,“ poznamenal Iain a rozhlédl se. Stáli mezi stromy. „Taky asi uvažuješ, proč ten muž se ženou nepoužili k útěku tunel.“

„Máš pravdu. Myslím, že to, co se zde odehrálo, souvisí s dítětem. Stopa vede tudy. Zdá se, že krvácející člověk zamířil hlouběji do lesa.“

Iain sledoval stopu, kterou mu Robbie ukazoval. Pochyboval, že by dítě přežilo dlouhotrvající ztrátu krve. Člověk, jehož hledají, krvácí sice málo, ale dost dlouho. Proč rodiče potomkovi zranění alespoň neovázali, než jej poslali pryč? Pokusil se představit si útok a pomalu došel k závěru, že rodiče položili své životy za své dítě. Zdrželi útočníky, co nejdéle dokázali, aby dítě dosáhlo bezpečí. Obávali se, že se muži za ním pak vydají?

„Něco mi tady nehraje,“ zamručel Iain, když se zastavili, aby prozkoumali, kam vede stopa dál.

„Co se ti nezdá?“ Sotva Robbie otázku dořekl, radostně vykřikl, protože našel další kapky krve. „Mám to.“

„Změna směru.“ Iain se zamračeně zadíval do hustého lesa. „Možná dítěti určili směr, kterým má prchat. Ale je divné, že je poslali pryč. A taky to, jak vrazi jeho rodiče mučili. Ti darebáci museli jít po něčem určitém a mělo to něco společného s děckem. Proč by někdo pronásledoval potomka farmářského páru žijícího v našich kopcích?“

„Na to ti nedokážu odpovědět. Mnohem pochopitelnější by bylo, kdyby šli po té ženě. Ale oni ji jen zneužili a zabili. Teď se musíme dát tudy.“ Robbie se stočil doprava.

„Je zvláštní, že násilníci nepokračovali v hledání, pokud chtěli dostat dítě. Nezdá se, že by se moc snažili.“

„Rodiče je mohli přesvědčit, že dítě u sebe nemají, nebo že je mrtvé.“ Robbie se odmlčel, zastavil se a pozorně se díval na zem. „No, asi jsme stopu ztratili.“ Iain se sklonil, Robbie si dřepl a ukázal na sešlapanou trávu a malou loužičku krve. „Myslím, že si ten člověk uvědomil, že zanechává stopu, a zranění si ovázal.“ Robbie vstal a začal místo obcházet v kruhu. Hledal směr, kudy se neznámý pustil dál. „Asi hledáme starší dítě.“

Iain si dřepl u loužičky. Snadno poznal, že tady někdo seděl. Když místo prozkoumal pozorněji, uviděl tenká vlákna prozrazující, že zraněný roztrhal nějakou látku, kterou použil jako obvaz. Najednou uviděl dva otisky bot. Byly malé, ale ne tak malé, aby je udělala dětská noha. Ani místo, kde člověk seděl, nebylo zas tak malé. Pak uviděl sotva znatelný otisk maličké dětské boty.

„Našel jsem další krev, Iaine,“ zvolal Robbie, když dokončil průzkum. „Řekl bych, že obvaz nebyl dost utažený.“

Iain vstal a zavrtěl hlavou. „Nebo jde o víc osob a ta, která obvazovala ránu, neměla dost času provést to pořádně.“

„Nebo neměla dost látky.“

„To je taky možné. Kde je ta krev?“ Iain se podíval, kam Robbie ukazoval, a přikývl. „Budeme pátrat dál. Věřím, že brzy najdeme místo, kde se ukryli.“

„Oni?“

„Ano.“ Iain si znovu dřepl a ukázal Robbiemu otisky bot. „Tady je pár větších otisků a tam jeden otisk dětské nohy.“

Robbie se podíval zblízka a zavrtěl hlavou. „Toho jsem si nevšiml. Máš dobré oči, Iaine. Takže hledáme dvojici.“

„Může to být jedno malé a jedno starší dítě, ale jsou to dvě osoby. Někde v tom lese je skrýš, kam zalezly.“

„Tak pojďme.“

Po chvíli objevili další stopy krve, které jim udaly změnu směru. Ať se lesem prodíral kdokoli, uměl mást stopy. Iain jen doufal, že pronásledované najdou brzy, protože den se chýlil ke konci. Nebylo by bezpečné zdržovat se po západu slunce v kopcích a poblíž místa, kde se vraždilo. Chtěl, aby byli všichni co nejdřív ve svém domě za kůlovou hradbou.

Pak ho upoutalo něco zvláštního. Všiml si starého stromu, který podlehl věku a skomíral. Koruna se ulomila, zřítila se na zem a zůstala opřená o kmen. Tím se u kořene stromu vytvořila pěkná skrýš. Propletené větve obalené vadnoucím listím poskytovaly dobré maskování komukoli, kdo by se schoval v dutém kmeni. Iain si byl jistý, že to je úkryt, který hledají.

Snad má pravdu. Kmen stromu je dostatečně zastíněný, koruna pěkně skryje každého, kdo se do dutiny uchýlí. Od domku k němu nevede přímá cesta, není ani moc blízko a není nápadný. On si ho všiml proto, že většinu života byl zvyklý hledat skrýše pro sebe a bratry. Pokud by někdy v případu nouze podobné místo objevil, považoval by je za zcela bezpečnou skrýš.

Je to velmi vhodný úkryt, pomyslel si. Pronásledovaní k němu nezamířili přímo. Kdyby s Robbiem nebyli zkušenými stopaři, nikdy by je nenašli. Strom byl od domku vzdálený, a protože se nacházel v hloubi lesa, nepozornější člověk by si jej nevšiml.

„Tam, Robbie,“ ukázal a vyrazil ke stromu. Začal rozhrnovat husté větve a hledal otvor v kmeni, protože si byl jistý, že tam je.

„Neměli bychom se nejdřív ohlásit?“ zeptal se Robbie, který Iaina doběhl.

„Ne, nechceme nikoho vyděsit. Bojí se a jsou zranění. Určitě by nevyšli ven a nepozdravili se s námi. Buď by se snažili zalézt co nejhlouběji, nebo by se vyděsili a pokusili by se nás zastřelit.“

„Asi máš pravdu.“

„Doufejme, že jsme našli, koho hledáme.“

2. kapitola

Emily ještě nikdy neprožívala takovou bolest. Paže ji pálila a v noze jí pulzovala bolest, takže se musela kousat do rtu, aby nesténala. Byla vyčerpaná a smutkem se jí svíralo srdce. Věděla, že sestra s Davidem byli zavražděni, třebaže je neviděla umírat. Slyšela však jejich bolestný nářek. Také nezačali hledat svého syna. Navíc neexistovala možnost, že by odolali deseti mužům. Deseti surovcům, kteří jim dali najevo, že chtějí zabít všechny obyvatele domu. Nejraději by se schoulila v trávě a plakala, ale musela se postarat o Neddyho. Pohlédla na chlapce, který spal přitulený k jejímu boku a byl přikrytý její širokou sukní. Tak hodně se podobá svému otci, uvědomila si s bolestným píchnutím. David byl dobrý muž. Jeho syn má stejně husté, vlnité černé vlasy, hezký obličej a velké hnědé oči. Těma dokáže přesvědčit každého, aby mu poskytl, po čem zatouží. Naštěstí není dost starý, aby pochopil sílu svého kouzla. Doufala, že ani není dost starý na to, aby pochopil, co se stalo s jeho rodiči.

Lehce pohladila synovce po vlasech a zavřela oči. V této chvíli jsou v bezpečí. Potřebovala by někoho, kdo by jí ošetřil rány, ale alespoň jsou v bezpečí. Teď se nesmí vzdávat strachu. Teď musí vymyslet plán. Jakmile si bude jistá, že útočníci odjeli, vydají se s Neddym na cestu. Jen nevěděla, kam vlastně půjdou.

Na okamžik jako by bolest v noze a v rameni necítila, protože ji opanovala bolest srdce. Sestra a její manžel jsou určitě mrtví. Kdykoli se začala chlácholit, že jsou třeba jen zranění, napomenul ji zdravý rozum. Střelba skončila a ve vzduchu se pořád ještě vznášel pach kouře. Když viděla Annabelu s Davidem naposledy, zoufale se snažili útočníky zadržet. Sestra jí nařídila, aby vzala malého Neddyho a běžela pryč. Nechtěla, přála si zůstat a bojovat, ale David i Annabela ji stále zoufaleji prosili, aby zachránila Neddyho. Nakonec ji přesvědčil pohled Davidových očí, v němž byl zoufalý smutek. To byla prosba, kterou musela vyslyšet. Tušila, co ji to bude stát. Najednou si byla jista, že sestru už nikdy neuvidí, a tato jistota jí vehnala do očí slzy.

Ráda by se vrátila a přesvědčila se, jestli došlo k tomu, čeho se obávala, ale pak ucítila, jak se k ní malý synovec přitiskl. Nesmí ohrozit jeho život. Jsou-li Annabela s Davidem mrtví, položili své životy za to, aby zachránili Neddyho. Tak by se zachoval každý milující rodič. Nemůže zničit jejich oběť hloupým činem, k němuž ji ponoukaly emoce. Ten sladký chlapeček se bránit neumí.

„Mami…, tati…“

Synovcova tichá slova, pronesená rozechvělým hláskem, vnikla Emily do srdce jako šíp. Nevěděla, jak mu situaci vysvětlí. Sevřela ho pevněji a přemýšlela, jak mu říct, že máma s tátou s nimi nejsou. Na chvíli ještě pocítila v hrudi naději, ale zdravý rozum ji nemilosrdně potlačil. Najednou ji ze smutných myšlenek vyrušily jakési zvuky.

Emily rychle zakryla Neddyho sukní. Zvuky se opakovaly a ona najednou pochopila, že slyší mužské hlasy. Strnule seděla a naslouchala. Hlasy se blížily. Její strach se trochu zmírnil, protože muži mluvili jinak než násilníci, kteří napadli její rodinu. Tito muži hovořili se skotským přízvukem.

Nedává to smysl, pomyslela si a vtiskla se hlouběji do dutiny starého stromu. Co by dělali Skotové v kopcích Arkansasu? Annabela si často stěžovala, že ztratili domov, a připadala si osamělá, přestože měla po boku Davida. Jak stále postupovali dál na západ, bolestněji se cítila oddělená od všeho, co znala. Annabela postrádala vyšší společnost mnohem víc než ona. Neustále opakovala příběhy z míst, která opustili, vzpomínala na společenské události, jichž se účastnila, mluvila o vybraných pokrmech, o známých lidech a o módních róbách, které si ráda kupovala. Emily se někdy obávala, že sestra vzpomínkám zcela propadne. Tito muži určitě nevyrostli zde a nepocházejí z vyšší společnosti. Emily sevřela nůž, který měla po boku, a napjatá a vystrašená čekala, až se hlasy přiblíží.

Najednou se jí před očima objevila vzpomínka na útok, který právě přežila. Neznámí muži se přiřítili ke srubu tak rychle, že David sotva stihl vběhnout dovnitř a zajistit dveře závorou. Emily strnula hrůzou, ale sestra hodila manželovi pušku, popadla druhou a nabila ji. Pak se rozpoutala střelba. V pauze muži požadovali, aby jim sestra vydala své jediné dítě. Po několika barvitých výhrůžkách, po nichž Emily tuhla krev v žilách, opět spustili střelbu. Po chvíli se jejich zbraně odmlčely. Emily už předtím schovala Neddyho, aby ho neohrožovaly létající kulky. Brzy byl zraněn David i Annabela a chlapi zapálili srub. Tehdy nařídila Annabela Emily, aby běžela s Neddym do skrýše.

Emily pálily v očích slzy. Nechtěla opustit Annabelu a Davida, protože věděla, že pokud uteče, už je nikdy neuvidí. Sílu pohnout se a běžet do skrýše jí dávalo jen vyděšené dítě tulící se k ní. Annabela potřebuje, aby ji poslechla. Vědomí, že někdo odvádí její dítě do bezpečí, dá sestře sílu pokračovat v boji. Rozhodla se. Ve chvíli, kdy odnášela Neddyho do sklepa, ji zranila kulka. Teď, když pach kouře zeslábl a nikdo už nestřílel, věděla, že její povinností je uchovat Neddyho naživu a zajistit mu bezpečí. Sevřela rukojeť nože pevněji.

„Doufejme, že najdeme naši kořist naživu,“ promluvil muž s hlubokým hlasem velmi blízko vchodu do skrýše.

Kořist? polekala se Emily. Toto slovo používají lovci. Zaťala zuby a přes bolest v noze se zvedla na kolena. Rozhodnuta bránit synovce stůj co stůj, držela nůž připravený k útoku. Věděla, že toho chlapa nepřemůže, ale za to, že jí vezme Neddyho, zaplatí.

Iain spatřil část dutiny v kmeni stromu a přistoupil blíž. Kývl na bratra, aby mu pomohl nadzvednout zlomenou větev. Když to udělali, uviděli celý otvor. Kmen stromu byl dost silný, aby se v něm skrylo dítě, ale uvnitř byla tma.

Iain klesl na kolena a pomalu vsunul hlavu dovnitř. Vzápětí ucítil na hrdle chladný kov. Vzhlédl a jeho zrak se setkal s přimhouřenýma očima mladé ženy.

„Nechci ti ublížit,“ řekl. „Nepatřím k těm, kteří vám zapálili dům.“ Potlačil chuť pohnout hlavou, když se nůž v drobné ruce zachvěl a jeho hrot ho bolestivě škrábl. „Ucítili jsme s bratry kouř a přijeli jsme vám na pomoc.“ Iain si uvědomoval, že mluví s osobou, která přežila brutální útok, a proto hovořil tiše a klidně.

„Co se stalo s lidmi, kteří tam zůstali?“ Z dotazu zazníval strach a Iain vytušil, že žena odpověď zná.

„Můžeš dát to ostří pryč? S nožem na krku se mi špatně mluví.“

„Ano, promiň.“

Když se ruka s nožem oddálila, Iain si obezřetně přetřel hrdlo. Chtělo se mu smát, jak je žena zdvořilá. „Lidé ze srubu jsou mrtví.“ Výkřik zakončilo vzlyknutí a Iain se ušklíbl. Byl asi krutě přímý, ale nevěděl, jak jinak by měl na její otázku odpovědět. „Pohřbili jsme je. Pojď ven a já ti ukážu jejich hrob.“ Posunul se o kousek dozadu a natáhl k ženě ruku.

Emily chvíli váhala, ale pak jí došlo, že jinou možnost nemá. Našli ji a ten muž zatím neudělal nic, co by ji ohrožovalo. Netušila, co by měla dělat, ale také věděla, že nemůže zůstat schoulená v dutině stromu. Zoufale se snažila krýt Neddyho sukní a dovolila, aby jim muž pomohl ven. Stíny hrály v její prospěch a Neddy zůstal schovaný. Její pohyby byly však rozpačité a neohrabané.

„Jsi zraněná?“ zeptal se Iain, když vylezla z dutiny s pravou rukou přitisknutou k sukni.

„Jde jen o malou ránu, kterou jsem si ovázala. To bude dobré.“ Pohlédla směrem ke srubu a přemáhala pláč. „Annabela s Davidem jsou mrtví…“

„Ano.“ Iain se zařekl, že jí neprozradí, jak mladí lidé zemřeli. „Já jsem Iain MacEnroy a tady je můj bratr Robbie. Můj druhý bratr, Matthew, je ve srubu a shromažďuje, co se dá zachránit. A je s námi ještě bratr Duncan, který hlídá náš vůz.“

Emily přikývla, ale její myšlenky se nyní soustředily na Neddyho. Musí zůstat schovaný, dokud si nebude absolutně jistá, že jim muži neublíží. „Jsem Emily Stantonová. Děkuji, že jste pohřbili moji sestru a jejího manžela.“

Iain se zamračil. V dívčiných slovech zazníval anglický přízvuk a obsahovala onu chladnou zdvořilost, jíž byla šlechta tak proslulá. Ale teď se tím nebude zabývat. Svého času znal některé zjemnělé Angličany a Angličanky. Hodně se jich přestěhovalo do Ameriky za vidinou lepšího života, stejně jako on.

„Nebyla to pro nás žádná potíž,“ podotkl tiše.

„Musím označit jejich hrob,“ rozhodla se Emily a vydala se ke srubu. Obávala se toho, co tam uvidí, ale byla rozhodnuta poskytnout sestře a jejímu manželovi poslední službu.

Iain si vzdychl. Dívka mluvila ochraptěle, jako by se právě probudila. Dal znamení Robbiemu a oba ji následovali. Všiml si, že se pohybuje nemotorně, jako by za sebou táhla nohu. Levá paže jí visela bezvládně podél boku a on teprve teď uviděl na jejím rukávu temnou skvrnu krve. Zranění je horší, než říkala. Iain zrychlil krok a dívku dohonil. Když se jí zboku podíval do tváře, všiml si, že je velmi bledá a potí se, přestože vane svěží větřík.

Sevřel jí zápěstí, zastavil ji a zamračil se na ni. Zadívala se na jeho ruku a pomalu k němu vzhlédla. Oči měla jako potažené mlhou a pohled rozostřený. Vzápětí se zapotácela. Iain ji chytil kolem pasu a zabránil, aby se sesula na kolena.

„Nenechej mě padnout na něj,“ pronesla slabým hlasem.

Najednou mu v náručí ztěžkla a on poznal, že omdlela. Zvedl ji do náruče a vtom jí zpod sukně vykoukl malý chlapec. Robbie ho chytil těsně předtím, než se na něj mohl vrhnout.

„Em! Emie!“ Dítě se zmítalo v Robbieho sevření a natahovalo ruce po dívce, která teď bezvládně spočívala v Iainových pažích.

„Pst, chlapče! Pst!“ Iain opatrně přistoupil k hošíkovi, aby se na dívku mohl podívat. Dokonce ho na ni nechal sáhnout. „Jen omdlela. Spí, protože je zraněná.“

Chlapec se uklidnil, strčil si palec do úst a trochu se chvěl. To je dítě, které muži hledali. Zdálo se, že fyzicky mu nikdo neublížil, ale Iain věděl, že na duši mu jizvy zůstanou. Probudila se v něm vzpomínka, jak se pokoušel vysvětlit mladému Lachlanovi, že rodiče jsou mrtví. Rychle nepříjemnou vzpomínku zahnal a vydal se k vypálenému srubu.

Než došli k hrobu, Emily se probrala. Postavil ji na nohy, ale raději ji objal kolem pasu. Pak ji váhavě pustil. Držet v pažích štíhlou dívku pro něj bylo příjemné. Přes neupravený zevnějšek a přílišnou bledost bylo zřejmé, že je to hezká mladá žena. Světlé vlasy měla spletené do silného copu a svázané stužkou v barvě šatů.

Dívka hned zvedla do náruče dítě, otočila se a podívala se na Iaina. Oči měla velké, světle zelené s jemným modrým žilkováním, lemované překvapivě tmavými řasami. Malý přímý nosík dodával jejímu srdcovitému obličeji milý výraz. Třebaže měla rty sevřené bolestí, viděl Iain, že jsou plné. Mírně zavrtěl hlavou, protože nechtěl hodnotit její pěknou tvář. Je to přece Angličanka! Ale je to také dívka, která potřebuje pomoct a která utrpěla těžkou ztrátu. Ovšem neměl by se nechat ovlivnit jejím přitažlivým vzhledem.

„To je Neddy, syn mé sestry,“ šeptla a po bledé tváři jí skanula slza. „Je tu jen jeden hrob.“

„Pohřbili jsme je spolu, drží se v náruči.“ Iain pohlédl na další označený hrob o několik metrů dál. Chtěl se jí zeptat, kdo v něm leží, ale uvědomil si, že teď by to nebylo vhodné.

„Děkuji,“ zašeptala. „To by se jim líbilo. Ráda bych hrob označila, jestli smím.“

Iain se podíval na Matthewa, který držel v rukou hrubě otesaný dřevěný kříž. Zřejmě ho rychle vyrobil během doby, co byli pryč. „Jistě. Co by na něm mělo stát?“

Emily pocítila v hrudi tlak, jenž jí rychle stoupal k hrdlu. Nejraději by se schoulila na zemi a rozplakala se jako dítě. Stěží ze sebe vypravila, co má Iainův bratr na kříž vypálit. Posadila Neddyho na zem, klekla si za něj, položila mu ruce na ramena a zatímco muži zatloukali kříž do země, odříkávala modlitbu. Ve skutečnosti se jí spíš chtělo klít. Pod žalem dřímal vztek, ale věděla, že teď se mu poddat nesmí. Má na starosti dítě, jež musí chránit. Netušila, jestli členové bandy, která je přepadla, objevili starý hrob a uvěřili, že v něm sní svůj věčný sen dítě, jež hledají. Vztek bude namístě, až budou oba dost silní, aby se pomstili. Když krátký obřad skončil, pocítila Emily opět slabost. Zatočila se jí hlava. Silou vůle se přinutila zůstat při smyslech a pohlédla na zničený srub. Než se poddá slabosti a bolesti, musí udělat ještě jednu věc.

„Podlahu také pohltil oheň?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl muž jménem Robbie a jeho pihovatá tvář zrudla. Prsty si projel jasně rudé vlasy. „Zdá se, že je docela pevná, propadla se jen nad schůdky do sklepa. Je trochu ožehnutá a mokrá.“

Emily postrčila Neddyho k mladému muži. „Můžeš ho na chvíli pohlídat? Musím pro něco zajít do domu.“ Vydala se ke srubu a pak se zamračila na Iaina, který se k ní rychle přidal. „Bude to hned.“

„Ano, ale jsi slabá, a jestli omdlíš, upadneš.“

Začervenala se a ještě více se zakabonila, protože se jí nezdálo zdvořilé, že muž zdůrazňuje její slabost. Pokrčila rameny a dál pokračovala k vypálenému srubu. Opatrně překročila práh a zamířila ke krbu. Zašklebila se odporem, protože se brodila vlhkou černou masou. Před krbem si našla nejčistší místo, rozprostřela na ně kapesník a poklekla. Chvíli zápolila s jedním z kamenů z obruby krbu, avšak uvolnit ho bylo obtížné. Vtom si vedle ní dřepl Iain.

„Který kámen potřebuješ zvednout?“ zeptal se příjemným hlasem.

„Tyto dva.“ Emily ukázala na dva kameny, jež chtěla odstranit.

Iain kameny zvedl a užasle hleděl na látku napuštěnou olejem, která se pod nimi objevila. Emily tajemný balíček zvedla a položila na zem. Pak opatrně odbalila tkaninu a před jejich zraky se objevila kovová krabice. Emily si sáhla do výstřihu a vytáhla odtud zlatý řetízek, na němž byl navlečený malý klíček. Stáhla klíček z řetízku, vložila ho do zámku a krabici odemkla. Odklopila víko a osahala papíry uvnitř, aby zjistila, zda nenavlhly. Vzápětí víko zavřela a krabici zase zamkla. Pak navlékla klíček na řetízek.

„Jsou ty dokumenty důležité?“ zeptal se Iain a pomohl Emily vstát. Všiml si, že zbledla a dotkla se levé nohy.

„Ano, velice důležité. Týkají se Neddyho.“

Zamyšleně ji následoval ven z ruin srubu. Slova pronesla opět s tím svým přízvukem a on se v duchu ptal, jak dlouho žije v této zemi. Promluvila velmi noblesně, jako by pocházela z vyšší společnosti. Její přízvuk mu připomněl lady Veru. Na okamžik ho zamrazilo, když si jasně vybavil podobu ženy, která je vyhnala z domova. Iain se už už chtěl drze zeptat, jaké místo zaujímala v anglické společnosti, když vtom k nim doběhl chlapec.

„Moje krabice!“ Natáhl ruku a popleskal víko. „Boo? Chci Booa!“

„Co je Boo?“ Iainovi se opravdu nechtělo vracet se do spáleného srubu.

„Je to jeho milovaná hračka. Hadrový pejsek, kterého mu vyrobila matka. Ušila ho z měkké jasně modré látky.“ Emily pohladila Neddyho po vlasech. „Bojím se, že Boo se ztratil, chlapečku. Ten oheň…“

„Ne,“ ozval se Robbie a přitáhl k sobě jeden z naditých pytlů, jež chtěli naložit na vůz. „Posbírali jsme všechno, co stálo za záchranu. Duncan mi řekl, že v tomto pytli jsou věci dítěte, které zde bydlelo.“

Emily cítila, jak jí bolest v noze sílí. Nejraději by si sedla, ale přistoupila k velkému pytli a nahlédla do něj. Bylo v něm kuchyňské nádobí, nějaké knihy a Neddyho šaty. Nahoře, na hromadě svetříků, trůnil malý vycpaný pejsek. Šatstvo silně páchlo kouřem, ale nebylo zničené. Emily vytáhla hračku a očichala ji. Byla ráda, že páchne jen trochu. Jakmile bude moct, všechno Neddymu vypere.

„Podívej, Neddy, ti hodní pánové ti našli Booa.“ Podala pejska Neddymu a byla ráda, že se jeho tvářička rozjasnila.

„Můj Boo.“ Neddy se usmál, pohladil hračku a pak se na Emily zamračil. „Máma?“

„Ne, chlapečku, máma je pryč a táta také. Mrzí mě to.“ Políbila ho na tvář. „Emily se o tebe postará, drahoušku.“ Když se napřímila, cítila, jak se jí točí hlava, ale přemohla se a neomdlela.

„Emy zůstane?“ zeptal se Neddy tichým hláskem.

„Ano, miláčku, zůstanu.“

„Tady?“ Neddy se ohlédl na spálený srub a vykulil oči. Jeho drobné tělíčko bylo napjaté strachem.

„Ne, hochu,“ odpověděl Iain. „Pojedete s námi.“

Chlapec přikývl, ale Emily se zatvářila pochybovačně. Iain si uvědomil, že pro něj je to zcela jasné, ale jí o tom ještě neřekl. Co by si tady počala? Zničený srub by opravit nedokázala a jsou tu hroby jejích příbuzných. Právě jí to chtěl vysvětlit, když si všiml, že smrtelně zbledla.

„Máma? Táta?“ zaúpěl chlapec a ret se mu zachvěl.

„Až budeš chtít, můžeš se sem vrátit. Oba tady odpočívají,“ promluvil chlácholivě Iain a všiml si, že se Emiliny oči zaplnily slzami. „Teď už se musíme vydat na cestu. Brzy se setmí a já bych chtěl být do západu slunce na svých pozemcích. Nevíme jistě, jak daleko odsud jsou parchanti, kteří tohle všechno mají na svědomí,“ dodal tiše. Emily přikývla.

Iain se držel v její blízkosti, protože viděl, jak těžce se pohybuje. Jako by pro ni každý krok znamenal nesmírnou námahu. Trochu se zakymácela a on věděl, že nemá daleko k bezvědomí. Sotva došli k povozu, kde bratři jí a chlapci vyhradili místečko, vzdychla a poklesla v kolenou. Zachytil ji a trochu ho polekalo, jak mu dělá dobře, že ji zase svírá v náruči.

Duncan s Matthewem rychle rozšířili volný prostor v zadní části vozu a vystlali jej pokrývkami, aby Emily spočívala na měkkém. Iain ji na pokrývky položil a pak pomohl nastoupit Neddymu, který stále svíral v ruce svou hračku. Iain zvedl krabici, která Emily vypadla a položil ji chlapci na klín. Nasedl na koně a dal bratrům pokyn, aby vyjeli.

Díval se na všechno, co přidají ke svému majetku, ale radost z toho, co získali – pár koní do pluhu, dvě krávy, spoustu kuřat a vaky plné ovoce a zeleniny – potlačovala lítost, která ho zaplavila kvůli dvěma brutálně zavražděným mladým lidem. Odváželi si i několik pytlů šatů, potřeby do domácnosti a malý pluh. Už dávno přišel na to, že když si nevezme, co zůstane po mrtvých, vezme si to někdo jiný. Ale kdykoli to udělal, musel znovu zápasit se svým svědomím. Utěšoval se tím, že až si Emily s Neddym najdou bezpečné místo pro život, dá jim ze zásob, co budou chtít, a zbytek od nich za slušnou cenu odkoupí.

Když padla tma, a nemohli pokračovat v cestě, přestal se Iain trápit podobnými myšlenkami a pomohl bratrům utábořit se na noc. Postaral se o koně a Duncan se pustil do přípravy jídla. Iain snesl Emily z vozu a ucítil, že má vlhkou sukni. Napadlo ho, že bude asi potřebovat ještě jednu pokrývku. Položil ji na hrubě otesaný kavalec, který pro ni vytvořil Matthew, ale když zvedl ruce a podíval se na ně, uviděl krev.

„Zatraceně!“ vykřikl. „Má ještě jedno zranění. Krvácí.“

Matthew si dřepl vedle něj. „Kde?“

Iain trhnutím nadzvedl lem Emiliny sukně a snažil se potlačit vzrušení, když se mu odhalil pohled na její nohy. Nožem jí oparně rozřízl nohavici spodních kalhot a prudce se nadechl, když nad lemem punčochy spatřil ránu způsobenou kulkou. Pomalu, aby ji zbytečně neodhaloval, otočil Emily na bok, ale nenašel místo, kudy měla kulka tělo opustit.

„Umíš vytáhnout kulku?“ zeptal se Matthewa.

„Ne,“ odpověděl Matthew a tázavě pohlédl na další dva bratry, kteří také jen zamítavě zavrtěli hlavami.

„Takže bude nejlepší, když ránu ovážeme, jak nejlépe umíme, a brzy ráno si pospíšíme domů.“

„Ano, paní O’Nealová si s tím poradí.“ Matthew odběhl, aby našel nějaký kus látky, kterým by ránu ovázali.

Iain hleděl na Emilin bledý obličej a doufal, že Matthew věří ve schopnosti nezkrotné paní O’Nealové oprávněně. Přestože Angličany nenáviděl, tuhle Angličanku opravdu pohřbívat nechtěl.

3. kapitola

Jakmile projeli branou v kůlové ohradě, jež se táhla kolem jejich domu, ozvalo se ze zadní části vozu další zaúpění. Iain byl nervózní. Snažil se jet pomalu a co nejopatrněji, ale cesta k domovu byla místy velmi hrbolatá. Pohlédl na dívku ve voze, která byla stále v bezvědomí, a vzdychl. Teď měla horečku a to bylo zlé znamení. Neddy seděl vedle ní, tvářil se zkormouceně a držel ji za ruku. Iainovi už došla slova, jimiž by ho mohl utěšit.

Vůz se zastavil, Iain seskočil z kozlíku a přistoupil k vozu, aby vzal Emily do náruče. Pochyboval, že řídil vůz lépe než Matthew nebo Duncan, ale trval na tom, že se tohoto úkolu zhostí sám. Cítil v sobě naléhavou potřebu mít nad stavem té dívky kontrolu. Robbie vytáhl z vozu chlapce a všichni zamířili k hlavním dveřím. Právě když se před nimi Iain s dívkou v náruči zastavil a přemýšlel, jak otevřít, rázně se před ním otevřely. Stála v nich paní O’Nealová.

Malá podsaditá paní O’Nealová se blížila věku matróny, ale stále mu odolávala. Ve tváři měla jen několik vrásek, takže to vypadalo, že bitvu zatím vyhrává. Vdova se třemi dětmi k nim přišla, aby jim vařila a uklízela, a za to u nich získala bezpečný domov. Po čase se s dětmi odstěhovala do malého domku, který pro ni postavili. Teď byla pro jejich domov stejně důležitá jako pevná palisáda.

„Co je to za ženu a co se jí stalo?“ zeptala se paní O’Nealová a ustoupila, aby muži mohli vejít.

„Je to Emily Stantonová a má nehezkou ránu na noze,“ odpověděl Iain. „Myslím, že v ní zůstala kulka.“

„Pojďte za mnou.“

Iain nic nenamítal a vydal se za paní O’Nealovou nahoru po schodech. Odbočila do malé místnosti, kde stála jen postel a vedle ní malý stolek. Byl to pokojík pro nemocné. Paní O’Nealová ho zařídila už dávno. Byl sice v druhém patře, ale v přeplněném domě byl nezbytný. Žilo zde mnoho mužů, kteří se občas zranili. Iain byl hrdý na to, že pokoj byl užíván zřídkakdy. Položil Emily na postel, kterou paní O’Nealová rychle stihla pokrýt několika starými pokrývkami.

„Přines mi vědro s horkou vodou, hochu,“ nařídila. „Budu ji potřebovat k omytí rány, až kulku vytáhnu.“ Sáhla Emily na čelo. „Horečka stoupá. Jed už začal konat svou odpornou práci.“

Iain odběhl do kuchyně, aby splnil rozkaz. Zatímco čekal, až se ohřeje voda v hrnci, který už díkybohu jeden z bratrů postavil na pec, pozoroval Robbieho, který prováděl Neddyho přízemím domu a představoval ho. V jejich domácnosti byla za dítě považována pouze desetiletá dcera paní O’Nealové jménem Maeva. Její synové, Donald a Rory, byli věkem blízcí Robbiemu a řádně v hospodářství pracovali. Iainovi vlastní bratři byli dospělí všichni. Neddy to tady bude mít těžké. Iain se rozhodl, že si se všemi promluví, aby pochopili, že s dítětem musí mít trpělivost. Vzápětí zahlédl Donalda s Rorym, jak Neddyho odvádějí k jejich feně, která nedávno vrhla štěňata. Napadlo ho, že se vlastně moc bát nemusí. Všichni chápali, jak hrozné je pro dítě ztratit rodinu, a věděli, že je důležité dohlížet na mladší sourozence.

Když se vhrnul do pokojíku s vodou, málem rychle vycouval, protože paní O’Nealová právě přehazovala přes nahou Emily prostěradlo. Těžce polkl a postavil vědro k posteli. Věděl, že bude obtížné zapomenout na pohled na nahou dívku, ale měl v úmyslu vyhnat si ho z hlavy. Třebaže měla Emily ošklivá zranění, bylo její tělo tak krásné, že by jeho obraz uvízl v každé mužské mysli. Přesvědčoval sám sebe, že slonovinově bělostná ňadra si jen představoval, ale obával se, že dráždivá představa mu v mysli zůstane navždy.

„Je to špatné?“ zeptal se.

„Obávám se, že ano. Přesto doufám, že jste ji přinesli včas a že jsem dokázala odstranit z ran veškeré nečistoty. Je to drobná dívka, proto se o ni bojím, ale takoví lidé někdy klamou tělem a oplývají velkou vnitřní silou. Potřebuji, abys ji podržel, a nedbej, že jí zůstanou modřiny. Raději pár modřin, než abych ji zranila nožem, až se jí budu vrtat v ráně.“

„Je v bezvědomí.“

„To ano, ale dokonce i v bezvědomí můžeš cítit bolest a já se budu snažit něco jí vytáhnout z těla.“ Paní O’Nealová vzala ze zásuvky truhlici, kterou ráda označovala za úschovnu lékařských nástrojů, a vybrala si tenký, ostrý nůž. „Dokonce i lidé, kteří jsou v bezvědomí a jsou studení, jako by byli mrtví, při ošetření křičí nebo se zmítají. Takže ji drž pořádně. Potřebuji, aby byla úplně nehybná. Drž jí ruce i nohy.“

Iain sebral veškerou odvahu a chvíli hleděl na Emily ve snaze zjistit, jak by měl rozkaz paní O’Nealové splnit co nejlépe. Pak se zhluboka nadechl, vylezl na postel, sedl si Emily na nohy a paže jí rukama přitiskl k posteli. Kývl hlavou a zahleděl se na Emilinu tvář. Paní O’Nealová odhrnula prostěradlo a pustila se do práce.

Emily dokázala, že je velmi silná, třebaže vůbec neotevřela oči. Iain musel sebrat všechnu sílu, aby jí zabránil v pohybu. Snažil se neposlouchat její křik a úpění a soustředil veškerou energii, aby se ani nepohnula, přestože jí paní O’Nealová způsobovala velkou bolest. Když konečně uslyšel, jak něco dopadlo na dno misky, uvědomil si, že má zavřené oči, protože nechtěl vidět Emilinu bolestí staženou tvář. Teď oči otevřel a viděl, jak paní O’Nealová navléká do jehly nit, aby zašila ránu.

„Vytáhla jste kulku?“

„Ano. Ránu jsem vyčistila. Teď už ji zbývá jen zašít.“ Hospodyně sáhla po hadříku, který předtím odložila na stolek, a otřela si pot z tváře. „Budeš ji muset ještě chvíli držet.“

„Vždyť se neprobrala, ani když jste z ní dolovala kulku. Nevím, proč by ji teď mělo probudit píchání jehlou. To už přece tak nebolí.“

„Někdy se během ošetření raněný skoro probere, takže nemůžeš věřit, že zůstane v klidu i během šití.“

Iain se posunul, takže jeho sevření už nebylo tak pevné jako předtím. Emily byla ve tváři skoro šedá a Iaina sevřel strach, ale důvěřoval paní O’Nealové a obavy zaplašil. Vyčítal si, že si druhého zranění nevšiml dřív, ale pak si řekl, že tím by se stejně nic nezměnilo. Emily by museli tak jako tak dopravit domů, kde ji teprve mohla ošetřit osoba, která ví, co dělá.

„Podívala jste se jí i na ránu na paži?“ Iain se napjal a přitiskl se k Emily, protože sebou při prvním píchnutí jehly trhla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když tě zachrání Skot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.