Hannah Howell

HIGHLAND DEVIL

Copyright © Hannah Howell, 2018

All rights reserved

Translation © Irena Palová, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-274-4

1. kapitola

Prudkost, s níž bratranci vtrhli do domu, Moru polekala. Strnula uprostřed pohybu, právě si oblékala plášť. „Co tu chcete?“ zeptala se a zastínila vlastním tělem mladšího bratra Andrewa.

„Abys odešla,“ odpověděl jí Robert, nejstarší ze čtveřice bratrů.

„Proč? Mám právo zde zůstat a spravovat dům pro své starší bratry, dokud se nevrátí.“ Když spatřila výraz Robertovy tváře, jako by ji ovanul proud ledového větru.

„My se o hospodářství postaráme. Když jsou teď tvoji rodiče po smrti, není vhodné, abys tu zůstávala sama. Jak chceš přežít, když nemáš nikoho, kdo by tě podpořil penězi?“

„Kozy mi dají mléko a já z něj vyrobím sýr, který prodám. Nevynese mnoho, ale my dva z výdělku vyžijeme.“

Robert pohlédl na bratry a kývl bradou k zadním dveřím. Všichni tři sourozenci jeho pokynu uposlechli a vykročili k nim. Mora se je pokusila zastavit, ale Robert se rozpřáhl a udeřil ji hřbetem ruky do tváře tak silně, až upadla. Když se stavěla se na nohy, uslyšela vyděšené mečení první kozy. Pohledem sledovala Murdocha, jenž vyrazil ze dveří s úmyslem zabránit bratrům v krvavém díle, popadla tlumok, který předtím sbalila malému Andrewovi, a podala mu ho. Přiběhla s chlapcem k oknu, zvedla ho a postavila na římsu.

„Utíkej s kozami, které se zachrání. Běž k tetičce Maggii.“

„Musíš jít se mnou,“ namítl Andrew. „Máme zůstat spolu.“

„Jen běž. Přijdu za tebou, až budu moct. Pospěš!“

Mora se dívala za bratrem, jak běží k lesu, a o chvíli později se několik koz pustilo za ním. Zahřálo ji u srdce, že bratranci nezabili všechny. Jakmile se otočila, uviděla ve dveřích zbitého Murdocha. Opíral se o dveřní rám a hleděl na ni.

Tři starší bratři vešli dovnitř a Mora ztuhla. „Neměli jste zabíjet má zvířata. Jsem ráda, že aspoň některá vycítila nebezpečí a utekla.“

„Stejně je nedokážeš sehnat do stáda,“ ušklíbl se Robert a pomalu se k ní blížil. „Postarali jsme se o tvé rodiče i o ty prokleté kozy.“

Mora zůstala jako opařená. Promluvila hlasem ochraptělým hrůzou: „To nebyli zloději? To vy jste zabili mé rodiče!? A taky jste vzali všechno, co vydělali prodejem zboží.“

Robert se zasmál. „Samozřejmě. Ukázalo se, že na trhu se jim zadařilo. Peníze nepotřebovali a ani ty je potřebovat nebudeš. Zatraceně, kde je Andrew?“

„Myslíte si, že vám to prozradím, když jste se právě přiznali, že jste nám zabili rodiče?“

„Ano. A jestli ne, snadno tě přinutíme. Ještě ráda nám to povíš.“

„Myslím, že lidem se nebude líbit, až se dozví, že jste mučili vlastní sestřenici, která právě osiřela.“

„Pleteš se. Vysvětlíme, že jsi zlodějka a vražedkyně.“

„Co je to za nesmysl? Nic jsem neukradla a nikoho jsem nezabila.“

„Ukradla jsi peníze našemu otci a zabila jsi muže, který ho chránil.“

„William je mrtvý? Jak to?“ Mora se nutila do klidu, přestože byla v šoku. „Když jsem ho viděla naposledy, byl zdravý a silný.“

„Ano, než jsi ho probodla mečem, který jsi mi ukradla společně s penězi, jež uchovával náš otec v dřevěné krabici s rytinou draka na víku.“

Popis dřevěné krabice s penězi Moře prozradil, že bratranci uloupili to málo, co měl její otec našetřeno. Krabici však neměli, protože ta byla ukryta na dně vaku, který si Mora před chvílí sbalila. Předpokládala, že ubohého Williama nejspíš zabil Robert. Měla mrazivý pocit, že William musel zemřít, protože si všiml něčeho podezřelého, co mohlo přivodit jeho pánovi zvláštní nemoc. A tušil, že tu má na svědomí panův vlastní syn.

„Ty jsi snad zešílel!“

Robert popadl Moru za paži a jeho sevření bylo tak rychlé a bolestivé, že dívka nedokázala potlačit výkřik. Vzápětí však uslyšela známé zasyčení a spatřila, jak její malá kočka skočila Robertovi do tváře a několikrát ho zuřivě škrábla. Robert zařval a Duncan s Lachlanem se k němu rozběhli. Robertovi se podařilo Freyu popadnout za kožich a mrštil s ní ke krbu. V marném pokusu ochránit si tvář pustil Moru a ta hbitě natáhla ruku a kočku chytila.

Vtom si Mora všimla, že Murdoch jí dává pohybem hlavy znamení, aby utekla. Nezaváhala, ale Robert ji nemínil nechat běžet. Popadl ji za zápěstí a ohnal se po ní nožem. Nepodařilo se mu ji bodnout – a že to v úmyslu měl! – ale přece ji škrábl. Bolest a následné provlhnutí šatů Moře prozradilo, že krvácí. Z posledních sil se vytrhla z Robertova sevření a vrhla se ke dveřím. Bratři se natlačili kolem Roberta a nešikovně se mu pokoušeli pomoct. Robert křičel, jako by ho kuchali zaživa.

Mora v běhu popadla vak, chňapla po Freyi, hodila ji do něj a vyrazila ven. Hnala se loukou k lesu a po chvíli konečně skočila do hustého podrostu. V podřepu se jím hodný kus prodírala, až našla vhodný úkryt v bohatě olistěném křoví. Zastavila se, přehodila si přes hlavu kapuci pláště a schoulila se do klubíčka. Pomodlila se, aby muži neprohledávali křoví s přílišnou důkladností. Slunce se klonilo k západu a začínalo se smrákat. Mora doufala, že dloužící se stíny jí pomohou. Až si bude jistá, že bratranci odjeli, vydá se na dlouhou cestu do Dubheidlandu. Vzdálení příbuzní její matky, kteří tam žijí, jí určitě pomohou. Netušila, jestli ji Cameroni vyslyší, ani zda jí uvěří, že zločiny, z nichž ji Robert veřejně obviní, nespáchala. Neměla však na vybranou.

Noc se na Moru Ogilvyovou snesla jako těžká mlha, která připravila svět o světlo i teplo. Roztřásla se zimou. Sáhla do vaku a lehce poškrábala kočku za ušima. Freya jí olízla ruku a Mora si vzdychla. Byla to hloupost, brát kočičího mazlíčka s sebou. Věděla, že ji pochopí jen málokdo, zejména když zváží, jak tím riskovala. Zavrtala se do křoví hlouběji. Stále cítila strach, ale téměř ho vítala, protože ji udržoval v bdělém stavu. A bdělá být musí, chce-li zůstat naživu.

Kdo ví, jak dlouho a jak zarputile ji budou bratranci pronásledovat. Vzhledem k tomu, jak často bude muset opouštět cestu a ukrývat se v lese, jí může trvat měsíce, než do Dubheidlandu dorazí. Napadlo ji, že Robert si na své tváři zakládá a určitě bude chtít vyhledat někoho, kdo mu ošetří ošklivé stopy po kočičích drápech. To znamená, že se v pronásledování zpozdí. Ale ženě, která putuje sama po lesních cestách a osamělých stezkách, hrozí mnohá nebezpečenství, zejména v noci. Mora si přála, aby si někde mohla opatřit koně, ale pak si řekla, že by měla být ráda, že zachránila sebe i mladšího bratra.

Při pomyšlení na Andrewa se rozplakala, ale rychle slzy setřela. Je mu teprve sedm – matka ho nazývala „překvapením“ – ale je chytrý. Ani moc neodporoval, když mu přikázala, aby běžel za ženou, kterou přátelsky nazývali tetičkou Maggií, a pověděl jí, co se stalo. Mora si jen přála, aby Maggii neohrozili na životě.

Je načase vyrazit, rozhodla se. Vstala a stáhla šňůrku vaku. Vyšel měsíc, takže viděla aspoň kousek před sebe. V lese nebylo tolik světla, kolik by si přála, ale po cestě jít nechtěla – bylo by to riskantní. Mnohokrát se musela skrčit a plížila se lesním podrostem nebo mezi živými ploty, protože zaslechla něčí kroky.

Nakonec už to nevydržela a pootevřela vak. Kočička okamžitě vystrčila hlavu a začala se rozhlížet. „Jsem moc ráda, že jsi tak malá, Freyo, protože tě celou cestu ponesu.“

Freya tiše mňoukla a Mora se zamyslela, kam to vlastně jde. Klan, který chtěla vyhledat, byl příbuzensky spřízněn s matkou, ale Mora viděla jeho členy všeho všudy dvakrát. V hlavě jí utkvěl jen velký počet chlapců s různými odstíny rezavých vlasů. Doufala, že členové klanu si na matku pamatují, protože jinak by musela čelit armádě rozzlobených mužů.

Zavrtěla hlavou. Vzpomínala, jak jí matka s otcem vysvětlovali cestu do Dubheidlandu. V době, kdy začali strýcovi synové dělat jejich rodině potíže, jí rodiče radili, kam by se měla v nebezpečné situaci uchýlit. Byli přesvědčeni, že Dubheidland je jediné místo, kde by mohla vyhledat bezpečí, takže potlačila pochybnosti a strach a zamířila tam.

Freya otočila hlavu dozadu, a Mora rychle skočila mezi stromy. Kočka ji dokázala velmi dobře varovat. Mora stála bez pohybu a pozorně se zaposlouchala. Za pár minut uslyšela klapot kopyt. Freya se skrčila do vaku, přitiskla uši k hlavě a nevydala ani hlásku.

Před Morou se objevil osamělý jezdec na nádherném koni. Hřebec měl bílý ocas i hřívu a jinak byl celý černý. Muž k němu promluvil tichým, hlubokým hlasem. Kůň zastříhal ušima a Mora uvěřila, že svého pána opravdu poslouchá.

Jakmile byli z dohledu, vyšla Mora na cestu, rozhlédla se a na chvíli nastražila uši, ale nikoho dalšího neslyšela. Pohlédla do vaku na Freyu a viděla, že se klidně myje. To ji uklidnilo. Věděla, že teď ji nečeká žádné překvapení, a proto znovu vykročila.

„Možná jsem ho měla oslovit, Freyo. Byl sám a nepoznala jsem v něm žádného přítele svých prokletých bratranců. Možná by nás svezl. Bylo by mnohem lepší, kdybychom se do Dubheidlandu svezly na koni.“ Mora se podívala na kočičku, která na ni vážně hleděla, a ušklíbla se. „Možná ne… Ale kdyby ano, bylo by to rychlejší a mohla bych si popovídat s někým jiným než s tebou. Třeba by mi poskytl teplé místo u svého ohně,“ zamumlala rozechvěle, protože se výrazně ochladilo. Zachumlala se do pláště. „Ty si pěkně sedíš ve vaku a hřeje tě kožich, tak sis asi nevšimla, že dnes večer je venku mnohem chladněji.“

Mora si hleděla pod nohy, aby nezakopla, a stále napjatě poslouchala okolní zvuky, třebaže věděla, že Freya by uslyšela klapot kopyt daleko dřív než ona. Přemýšlela o tom, co ji potkalo, a nemohla tomu uvěřit. Vždyť bratranci jsou její rodina, a přesto chtějí ji i Andrewa zabít! Nedbala bohužel na vzrůstající obavy rodičů, dokud je cestou z trhu nepotkala smrt. Dokonce uvěřila, že je o život připravili zloději. Dnes ale vtrhli do jejich domu bratranci a vychloubali se, že jim rodiče zabili sami.

Mora si uvědomila, že alespoň jeden z bratranců není tak zlý. Murdochovi bylo pouhých osmnáct, a třebaže byla v šoku, když ji přepadli, všimla si, že je Robertovým přiznáním zděšený. Protestoval, když se jeho bratři pustili do zabíjení koz. Bohužel byl nejmenší a nejmladší a Robert ho zřídil tak, že se po výprasku musel opírat o zeď. Mora pochybovala, že by jí Murdoch mohl pomoct.

Měla štěstí, že kozy nebyly hloupé – s tím bratranci nepočítali. Jakmile zabili pár prvních zvířat, pach krve přinutil ostatní, aby se rozběhla k plotu, přeskočila ho a pádila do lesa. Mora měla ještě čas umožnit bratrovi útěk, za což byla vděčná. Murdoch jeho útěk viděl, ale neprozradil je a navíc jí dal pohybem hlavy najevo, aby utekla také.

Než si stihla sbalit pár věcí, muži se vrátili. Znovu vzpomínala, jak vše proběhlo. Kočka napadla Roberta a on ji chtěl hodit do krbu. Mora se vyděsila, že se bude muset dívat na to, jak je její ubohá kočička zaživa upálena. Ale Freya se při letu vzduchem otočila a Mora ji v letu zachytila. Obratně se vyhnula Robertovu noži, takže ji jen škrábl do boku, hodila kočku do vaku a vyběhla ven. Robert nadával a řval a bratři ho uklidňovali. Mora se spasila útěkem do lesa a v noci započala svou osamělou pouť za záchranou.

Krátce zvážila, že by se vypravila za otcem bratranců, strýcem Tomasem, ale pak nápad zavrhla. Strýc je už delší dobu nemocný a nedá se odhadnout, jak je na tom právě teď. Možná by už ani nepochopil, co mu sděluje, a kdyby ano, nemusí být dost silný, aby své syny zastavil. Také by stěží přijal myšlenku, že by Robert mohl spáchat něco špatného. Matka se o tom zmiňovala. Lépe udělá, půjde-li za matčinými bratranci do Dubheidlandu. Může jen doufat, že jí uvěří a pomohou.

Když překonala vzdálenost, kterou odhadla na několik mil, rána, kterou jí způsobil Robert, ji začala bolet. Mora se zastavila a nadechla se. Uvědomila si, že cítí kouř. Netušila, kde hoří, a raději sešla z cesty mezi stromy. Jakmile si byla jistá, že ji z cesty není vidět, zastavila se a znovu vtáhla vzduch. Opravdu šlo o pach hořícího dřeva, tím si byla jista. Teď byl trochu silnější.

Pátrala pohledem v propletených větvích a snažila se zjistit, odkud kouř vychází. Nakonec si všimla sotva znatelného problikávání ohně po své levici. Plížila se kupředu co nejtišeji a po chvíli se dostala dost blízko a spatřila malý táborový oheň. Pak uviděla koně. Poznala ho a hned věděla, kdo sedí u ohně. O chvíli později ucítila vůni vařeného pokrmu a zakručelo jí v břiše. Připravované jídlo vonělo jako králičí guláš. Mora pocítila nutkání přistoupit k muži a zeptat se ho, jestli si může přisednout.

Věděla, že by to byla hloupost, a obrátila pozornost k jeho koni. Na takovém hřebci by mohla uniknout z dosahu bratranců rychleji a i při svých špatných jezdeckých zkušenostech dojet do Dubheidlandu mnohem dřív. Také by nemusela strávit tolik nocí v lese samotná. Podívala se na muže u ohně a přála si, aby se aspoň na chvíli vzdálil.

Přikradla se tak blízko, jak jen se odvážila, a čekala, jestli nepoodejde. Věděla, že ukrást mu koně jí nezabere moc času. Pokud by na něj nasedla, bylo by snadné vyhnout se jeho majiteli, i kdyby se nakrásně vrátil a pokusil se ji chytit. Jakmile vyjede z lesa na cestu, bude ve výhodě. Pozorně si koně prohlížela a v duchu si promýšlela, jak ho co nejrychleji osedlá, zavěsí vak k sedlu a nasedne. Zatímco čekala, až muž opustí své místo u ohně, probírala si v hlavě svůj plán. Musí být hbitá.

V duchu si připomínala, že za krádež koně by ji mohli pověsit, ale pak se rozhodla na to nemyslet. Jinak by se začala bát a pak by mohla selhat. Nedovolí, aby ji ovládl strach.

Vtom muž vstal, protáhl se a poškrábal na zadku. Mora převrátila oči v sloup. Její bratři dělávali totéž. Rychle stiskla rty, aby si nepovzdechla nahlas.

Bratři Niall a David jí chyběli. Ačkoli jim rodiče poslali několik dopisů a ona jeden po jejich smrti, nikdy od nich nedostali odpověď. Bratři odešli do Francie a nechali se tam najmout jako žoldnéři. Mora měla mrazivý pocit, že jsou mrtví. Nepřekvapilo by ji, kdyby se bratranci postarali, aby se Niall s Davidem už nikdy nevrátili. Jestli se bratři přidali k žoldákům, nebylo obtížné přimět dva surovce z jejich řad, aby je zabili pro peníze.

Mora ztracená v myšlenkách sledovala oheň a muže, jenž s rukama v bok zíral do plamenů a mračil se. Byl hezký, aspoň z dálky se jí tak jevil. Mihotavé světlo ohně jí však neumožňovalo rozpoznat jeho rysy. A ona je chtěla spatřit. Viděla už mnoho dobře stavěných mužů, ale jejich zjizvené tváře svědčily o tom, že prošli mnoha bitvami. Někteří vypadali, jako by je do obličeje kopl kůň.

Mora zírala do země a bojovala se slzami, které v ní probudila vzpomínka. Jednou řekla něco podobného před rodiči – týkalo se to strýcových vojáků. Nahlas se zeptala, zda si její bratranci vybrali tak ošklivé muže záměrně, aby je žádný z nich nepředčil hezkou tváří. Otec se zasmál, ale rychle zvážněl, protože matka jí vyčinila. Upozornila ji, že srdce a duše muže jsou důležitější než obličej.

Ačkoli Mora nikdy nebyla k žádnému muži nelaskavá, vzala si matčino napomenutí k srdci. Koneckonců její bratranci byli docela hezcí a nyní jí bylo jasné, že jejich srdce i duše jsou temné jako hřích. Později se jí dostávalo stále více důkazů o pravdivosti matčiných slov – jednou dokonce nehezký zavalitý muž zachránil její kočku před utopením.

Najednou měla pocit, že ji někdo pozoruje. Muž hleděl směrem k ní. Strnula. Pak zavrtěl hlavou, otočil se a zmizel mezi stromy. Moře se ulevilo. Chvíli počkala a pak se rychle a co nejtišeji rozběhla ke koni. Když uslyšela prasknout větvičku a pocítila zatahání za cop, tiše zaklela a zastavila se. Uvolnila cop, jenž se jí zachytil na keři, a chvíli naslouchala. Nic podezřelého neslyšela, takže pokračovala ke koni. Cestou si vytahovala listky, jež jí zůstaly ve vlasech.

Kůň se na ni díval, a když ho Mora začala sedlat, nezneklidněl. Zavěsila vak k sedlu a vydrápala se zvířeti na hřbet. Hřebec byl vysoký, ale podařilo se jí pohodlně usadit a byla ráda, že je klidný.

Právě sahala po uzdě, když sebou kůň cukl a Mora prolétla vzduchem a přistála na zemi. Pád jí vyrazil dech. Napadlo ji, že asi nedokáže vstát a rychle zmizet. Zaúpěla, protože ji příšerně bodlo v místě, kam ji Robert řízl. Rána zřejmě není tak povrchní, jak si původně myslela.

Najednou ji chňapla za zápěstí velká ruka a Mora sykla nadávku. Někdo jí ruku zkroutil a otočil ji tváří k sobě. Chvíli předstírala bezvědomí, ale pak oči otevřela. Hleděla na muže, který dřepěl vedle ní a držel ji za zápěstí. Sevření sice nebolelo, ale věděla, že se z něj nevymaní.

Muž nedržel v druhé ruce zbraň a Moru začal opouštět strach, ale srdce jí bušilo tak silně, že ji udivovalo, že on je neslyší. Nesvírá v ruce zbraň, ale to neznamená, že žádnou nemá a že ji nepoužije. Kdyby ji zabil, nikdo by jej neodsoudil, protože se mu právě pokusila ukrást koně. A to je koneckonců hrdelní zločin.

Hlubokým hlasem se jí zeptal: „Proč jsi mi chtěla ukrást koně?“

2. kapitola

Sir Gybbon Murray uslyšel prasknutí zlomené větvičky a rychle dokončil svou potřebu. Když vystoupil zpoza kmene stromu, za nímž si právě ulevil, zamračil se. Spatřil temný stín, bojující s vlasy zachycenými na větvičce keře. Vypadá to, že bude mít potíže. Škoda, zatím probíhala cesta klidně. Postava se napřímila a Gybbon poznal, že jde o ženu. Pozoroval ji, jak si vytahuje z vlasů listí.

Žena se rozhlédla a on se rychle přitiskl ke kmeni stromu. Překvapeně vydechl, když se žena přiblížila k jeho koni Jesterovi. Doufal, že když pojede lesem, vyhne se zlodějům, kteří v noci často číhali u cesty. Ta ženská mu zřejmě chce Jestera ukrást. Rozhlédl se, aby zjistil, jestli ji nedoprovází nějací muži, ale nikoho neviděl.

Zadíval se na ni a usmál se. Nemusí spěchat. Kůň se o ni postará. Tiše se zasmál a pozoroval, jak hřebce sedlá a pak uvolňuje uzdu přivázanou ke stromu. Založil si ruce na hrudi a čekal, až si žena přiváže k sedlu svůj vak. Když byla hotova, dost neelegantně se vyškrábala do sedla.

Netrvalo dlouho a Jester udělal, co uměl nejlépe: jakmile žena sevřela uzdu, vyhodil zadkem. Ani se nemusel moc snažit. Gybbon zamrkal, když zlodějka tvrdě dopadla na zem. Ležela tváří dolů, tiše úpěla a ohmatávala si bok.

„Proč jsi mi chtěla ukrást koně?“ zeptal se.

Popadl ji za zápěstí ruky, kterou měla u boku, protože se obával, že sahá po zbrani. Dívka v ní však nedržela nic, proto ji otočil na záda a pohlédl jí do tváře. Byla bledá, ale nebylo jasné, způsobuje-li její sinalost slabé světlo měsíce, strach, nebo dokonce bolest. Dlouhý silný cop, který jí přepadl přes tvář, byl také světlý. Měla zavřené oči a on se obával, že je v bezvědomí. Právě ji chtěl lehce popleskat, aby se probudila, když vtom otevřela oči a odhrnula si cop z tváře.

Gybbon si přál, aby bylo světlo linoucí se od ohně silnější a on mohl vidět její tvář jasněji. Vždycky posoudil člověka lépe, když mu viděl do očí. Její oči se stále rozšiřovaly, až se Gybbon začal bát, že jí vypadnou. Nedokázal odhadnout, zda je kulí strachem, nebo překvapením.

Mora hleděla na muže, který dřepěl vedle ní. Nedržel zbraň, takže se její strach trochu zmírnil. Ale stejně jí srdce bušilo tak silně, že si myslela, že je chlap musí slyšet. Neznamenalo to však, že žádnou zbraň nemá. Musí vědět, o co se právě pokusila, a nebyl by odsouzen, kdyby ji kvůli tomu zabil.

„Nemínila jsem ho ukrást. Chtěla jsem si ho jen na chvíli půjčit.“ Moru nepřekvapilo, že na ni muž vrhl rozzlobený pohled. Bylo jí jasné, že její obrana je slabá a hloupá.

„Já vím. A jak bych ho asi získal zpět? Nenechala jsi mi tu jméno ani název místa, kde bych si ho mohl vyzvednout. Dokonce ani poznámku, kdy bys mi ho ráčila vrátit. Tak jak to, že to není krádež?“ Gybbon se zamračil, a otočil hlavu ke koni. „Co to bylo za zvuk?“

„Nic jsem neslyšela,“ zalhala Mora, přestože dobře vnímala Freyino zavrčení.

Gybbon vstal, ale stále ji držel. Zamířil k Jesterovi a Moru táhl za sebou. „Vychází to z tvého vaku.“ Sáhl po něm. „Teď se pohnul. Otevři ho.“

„Ne, mám tam šaty a tak. A pár věcí, které jsem zachránila z našeho domu.“

„Šaty vydávají zvuky? Otevři ten vak.“

Mora si vzdychla. Mužův hlas zněl přísně a ona pochopila, že se zlobí. Ze zkušenosti věděla, že rozzlobení muži často zaútočí. Její otec to nedělával, ale znala mnoho jiných, kteří tak jednali. Zdálo se, že žena se nemusí vážně provinit, aby muže rozzlobila. Mora jen doufala, že tento člověk nechová ke kočkám stejnou nenávist jako její bratranci.

Opatrně nadzvedla vak a nadechla se. Nezbývalo jí než věřit, že nezachránila svou kočku proto, aby ji teď zabil tento muž. Sotva vak otevřela, Freya vyskočila, přistála jí na rameni a obtočila jí ocas kolem krku. Vzápětí její malá šedá kočička upřela pohled na cizince.

„Kočka? Ty se vláčíš s kočkou?“ Sebral jí vak.

„Musím. Muži, před nimiž prchám, ji málem zabili, protože jednoho z nich poškrábala.“

„Kdo by chtěl zabít kotě? Pár škrábanců přece nic není.“

Mora si představila krvácející šrámy na Robertově tváři, z nichž některé probíhaly v nebezpečné blízkosti očí, a odpověděla: „Je to dospělá kočka, žádné kotě. Jsou jí dva roky a víc už nevyroste.“

„Aha. Zakrslík.“ Gybbon sevřel Mořino zápěstí pevněji a šel s ní k ohni. „Sedni si.“

„Měla bych pokračovat v cestě,“ zaprotestovala a sáhla po vaku.

Dovolil jí ho vzít a pak si ji přitáhl blíž. „Je tma, není vhodná doba na cestování. A kampak bys šla? Nemyslím si, že někde u cesty je další kůň, jehož bys mohla ukrást. Jak se jmenuješ?“

„Mora Ogilvyová.“ Otevřela ústa, aby se ohradila proti slovu „ukrást“, ale pak vzdychla, protože věděla, že je to zbytečné.

„Posaď se.“ Gybbonovi se chtělo smát, když se na něj zadívala přimhouřenýma očima. Ale pak ho poslechla, posadila se k ohni a vak si přitiskla k boku. Ta dívka nemá ráda, když jí někdo rozkazuje.

Usedl proti ní a prohlížel si ji. Byla malá, skoro by se také dala považovat za zakrslou, stejně jako její kočka. Vlasy měla světlé, ale v záři ohně se zdálo, že je oživují i rezavé prameny. Z toho, co dosud viděl, usuzoval, že má přitažlivé křivky. Ale nyní bylo obtížné posuzovat její postavu, takže obrátil pozornost k obličeji.

Oči měla velké a tmavě modré. Záře plamenů jejich barvu ještě zdůrazňovala. Ačkoli teď ústa vzdorovitě sevřela, všiml si už dřív, že rty má vyzývavě plné. Líbily se mu i její vysoce postavené lícní kosti, ale všiml si, že na jedné tváři se jí modrá velká podlitina.

„Někdo tě uhodil do tváře?“ zeptal se a v duchu se podivil, proč jej to rozzlobilo.

„Jeden z mužů, před nimiž prchám.“ Vzdychla si a přitáhla si plášť k tělu. Kočka jí seskočila z ramene, usadila se jí na klín do záhybů pláště a vzhlížela k ní. „Ještě jsi mi neřekl, kdo jsi ty.“

„Sir Gybbon Murray. Kdo tě pronásleduje? A proč?“

Mora si vzdychla. Byla ještě vyděšená a smutná z toho, co se stalo, ale neviděla důvod, proč by mu o sobě něco neřekla. „Moji bratranci. Jsou čtyři. Myslím, že nejmladší váhal a u dvou prostředních si nejsem jistá. Ale strůjcem všeho zlého je určitě nejstarší z nich. Náš děd, bývalý vůdce klanu, odkázal svému nejstaršímu synovi tvrz, ale mému otci, což byl jeho nejmladší syn, věnoval hezký dům a několik akrů půdy. Synové mého strýce se domnívají, že dědečkovo rozhodnutí bylo nesprávné. Podle nich měl jejich otec zdědit veškerý majetek a ten by pak postoupil svému nejstaršímu synovi.“

„Proč tedy nezajdeš za vůdcem klanu a nepovíš mu to?“

„Je nemocný, ani ti nemohu vypovědět, jak je na tom špatně. Asi by vůbec nechápal, co mu vykládám, a určitě by nebyl schopen své syny zastavit. Kdybych mu řekla, co udělali, možná bych tím jeho chorobu ještě zhoršila, protože on měl mého otce i matku rád. Vlastně nás všechny.“ Mora zavrtěla hlavou. „I kdyby mě vyslechl, ocitla bych se blízko bratranců, kteří se mě chtějí zbavit. A neměla bych tam žádného spojence, nikoho, kdo by mě chránil. Pokaždé, když jsem zvažovala, zda zajít za strýcem Tomasem a všechno mu říct, jsem došla k názoru, že by to pro mě mělo zlé následky.“

Gybbon přikývl. „Máš pravdu. Možná bys padla do jámy lvové. Takže ty prcháš a doufáš, že se ukryješ někde, kde tě nenajdou?“

„Ne. Za prvé, bratranci musí zaplatit za smrt mých rodičů. Jdu k matčiným příbuzným a chci je požádat o pomoc.“

„A kdo jsou tví příbuzní?“

Mora se zamračila a pohladila kočku. „Proč to chceš vědět? Nepůjdeš si k nim přece pro koně,“ dodala tiše.

„Možná je znám. Murrayové se přátelí s mnoha klany žijícími v tomto kraji, s některými jsme dokonce spřízněni sňatkem. Třeba vím něco, co bys potřebovala vědět ty, aby ses zachránila.“

Mora se na něj zadívala s mírně přimhouřenýma očima a dala tak najevo, že neví, zda mu může věřit. Gybbon netušil, proč ho to zlobí; vždyť její pochybnosti jsou pochopitelné. Všiml si, že její divná malá kočka na něj hledí stejně upřeně a stejně mhouří oči.

„Matka byla jejich příbuzná. Určitě mi poskytnou pomoc, i když si nejsme úplně blízcí; naše spojenectví je dost vzdálené. Já si ani nepamatuji, přes koho jsme s nimi spřízněni, ale viděla jsem je dvakrát. Poprvé, to jsem byla ještě malá, a po druhé jsme tam zajeli, když jejich klan onemocněl horečkou, která zahubila spoustu lidí, většinou dospělých. Matka měla pocit, že budou potřebovat pomoc, takže se s otcem sbalili a jeli jsme je navštívit.“

„Ale klan jejich pomoc nepotřeboval.“

„Po pravdě řečeno, nepotřeboval. Matka jim pomáhat nemusela, jen jim pomoc nabídla do budoucna. Starší ženy prý zůstaly naživu a mohly se o ostatní postarat. Říkala, že bychom tam byli spíš na obtíž. Navíc nesouhlasila se všemi opatřeními, která vůdce klanu učinil v případě svých dětí. Takže jsme odjeli, ale matka si s vůdcem klanu dál dopisovala.“

„Zdá se, že ti pomocnou ruku podají. Tak o koho jde, ke komu vlastně míříš?“

Mora si vzdychla, protože pochopila, že bude dotírat, dokud mu na otázku neodpoví. Neměla však důvod s odpovědí váhat. „Mířím do Dubheidlandu. Chci požádat o pomoc tamního vůdce klanu, sira Sigimora Camerona.“ Netušila, jak si má vyložit jeho zachechtání. Je to dobré, či špatné znamení?

„Vím, kde žijí, Sigimora znám. Odvezu tě k němu.“

„Ne, nemohu tě zatahovat do svých potíží…“ Když zvedl ruku, zarazila se.

„Chamtiví příbuzní, kteří se pokouší vzít si něco, co jim nepatří – s takovými už jsme měli co do činění. Peníze a pozemky jsou příčinou mnoha rodinných rozbrojů.“

„Je to smutné. Nechápu, proč jsou bratranci tak chamtiví a chtějí se nás zbavit. Dokonce si vymysleli zločiny, z nichž mě chtějí křivě obvinit. Máme pěkný dům, ale není nijak velký a kolem se prostírá pár akrů půdy. Oni mají veliký hrad a obrovské pozemky. Nechápu, jak by jim naše skrovné panství mohlo obohatit dědictví.“

„Kdy váš vůdce onemocněl?“

Mora se zamračila. „V den, kdy se moji rodiče vydali na trh a cestou domů byli zavražděni. Vrazi je oloupili o peníze… Snad si nemyslíš, že by bratranci otrávili vlastního otce? Nebo ano?“ Zavrtěla hlavou. „Alespoň Murdoch, ten nejmladší, by to nedopustil. Rodiče byli zavražděni Robertovým mečem. Obvinili mě i z toho, že jsem vlastnímu otci ukradla peníze.“

„Tvůj otec byl jejich strýc?“ Když Mora přikývla, pousmál se. „Od strýce k otci není daleko.“ Mora zbledla, takže Gybbon změnil téma. „Do Dubheidlandu tě odvezu.“

„Nechci ti bránit, abys jel svou cestou,“ řekla a snažila se potlačit strach z bratranců.

„Dubheidland mám po cestě. Vlastně jsem se rozhodl, že se tam zastavím a den dva se zdržím.“

Je nebezpečné cestovat s neznámým mužem, napadlo Moru, ale na druhé straně se jí ta představa líbila. Bratranec Robert je asi šílený. Murdoch možná o všech jeho zločinech ani neví. Netušil, že jeho bratři jsou zodpovědní za smrt jejích rodičů; tím si byla jistá. V jeho tváři byl výraz hrůzy, když jí to Robert sdělil. Pak pomohl Andrewovi i jí utéct. Teď se obávala, že by to pro něj mohlo být osudné.

„Pojď si něco sníst,“ vyzval ji Gybbon a podal jí prkénko s králičím gulášem a kus chleba. „Trochu se prospíme a ráno vyrazíme.“

Mora prkénko přijala a přikývla. Neměla zvlášť velký hlad navzdory tomu, že předtím jevil její žaludek o králičí pochoutku zájem, ale věděla, že něco by sníst měla. Na to, co ji čeká, bude potřebovat sílu. Podívala se na jídlo, nabrala si na lžíci sousto a kousla do krajíce. S klidným pobavením sledovala, jak Freya packou hrábla a ukořistila také kousek masa. Letmý úsměv, který přelétl Gybbonovi přes tvář, jí prozradil, že s ním asi nebude těžké vyjít.

„Vždycky je smutné, když člověk zjistí, že nemůže věřit příbuzným.“

„Když jde o chamtivost a ruce zbrocené krví jeho rodičů?“

„To jsem ti připomenout nechtěl,“ podíval se na ni. „Říkala jsi, že jeden z bratranců v tom zřejmě zalíbení nenašel.“

„Ano, Murdoch. Je mu teprve osmnáct a vypadal opravdu vyděšeně. Pokusil se ostatním zabránit v zabíjení koz. Díky němu se některým z nich podařilo uprchnout. Pak jim neprozradil, že jsem pomáhala bratrovi utéct oknem. Poslala jsem ho k tetě Maggii. Murdoch mě také pobídl, abych utekla, poté co mě Robert udeřil a další dva bratři se mu pokoušeli zastavit krvácení.“

„To hovoří v jeho prospěch. A proč Robert krvácel?“

„Chytil mě, když jsem se pokusila prosmýknout kolem něho, a já jsem vykřikla. Freya mu skočila do obličeje a poškrábala ho. Hodil ji k ohni, ale ona je šikovná holka,“ podrbala kočku za ušima. „Zkroutila se a odrazila se od zdi vedle krbu. Popadla jsem ji a Murdoch mi dal signál, ať uteču. Poslechla jsem ho, ale Robert se mě pokusil bodnout, když jsem ho míjela. Překvapilo mě, že se za mnou žádný z jeho bratrů nepustil. Pak mě napadlo, že asi odjeli s Robertem k nějakému ranhojiči. Nebo jeli za šerifem a pověděli mu, z čeho mě chtějí obvinit.“

Gybbon pozoroval kočku, která hodovala na kousku masa. „Nevypadá nijak divoce.“

„Vždycky útočí na obličej.“ Mora se usmála, když sebou trhl. „Vlastně se mnoha věcí bojí. Asi proto, že je tak malá. I jestřáb by v ní mohl spatřovat vhodnou kořist. Naštěstí se Freya schovává, protože se bojí i ženy s koštětem. Takže ty si myslíš, že by mi Sigimor Cameron mohl pomoct?“

„Ano, pokud jeho vlastní rodina nečelí nějaké hrozbě. Takový problém by musel řešit nejdřív.“

Mora přikývla. „Samozřejmě. To chápu.“

„Tvoje matka se rozhodla správně, když u nich nezůstala a nedělala všem jeho sourozencům opatrovnici. Asi by se Sigimorovou výchovou nesouhlasila. Tím jsem si jistý, protože Sigimor je drsný chlapík. Jeho mladší bratři se tenkrát vyléčili a většina z nich zůstala doma.“

„Škoda že se matka nedožila toho, aby je viděla. Občas svého odjezdu litovala. Takže Dubheidland je stále místem, kde žije spousta urostlých mužů s ryšavými vlasy.“

„Ano. A často se tam nachází dost MacFingalů, a jejich řady postupem času trochu prořídly. Navíc Sigimor nemá rád jejich sklon k flirtování se ženami.“

Mora se zasmála. „Kdo jsou MacFingalové?“

Než dojedli, dozvěděla se Mora o rodu MacFingalů vše podstatné. Přestože starý pán měl za sebou mnoho milostných dobrodružství, musela ho obdivovat, protože se postaral o všechny své děti, ať legitimní, či nemanželské. To dokáže jen málo mužů.

Právě položila prkénko vedle sebe, když se Freya zadívala na cestu a vzápětí skočila do vaku. „Musím se schovat,“ šeptla Mora, popadla vak a přetáhla si kapuci přes hlavu.

„Proč?“

„Někdo se sem blíží.“ Ukázala k lesu a dodala: „Budu tam.“

Gybbon se díval, jak mizí v podrostu, a hlavou mu prolétlo, jestli nechce utéct. Právě došel k závěru, že ne, když uslyšel klapot kopyt dvou koní. Na cestě se objevili dva jezdci, muž a žena. Tiše si povídali a nevšimli si ho. Jakmile přejeli, Gybbon vstal a vydal se ke kraji lesa. Díval se do stinného podrostu, ale Moru neviděl.

„Moro!“

Náhle vystrčila hlavu z křoví, až se lekl. Kapuce jí zcela halila vlasy a půlku tváře. Ta se umí skrývat! Mimovolně ho napadlo, proč se to asi naučila.

„Byl to pár, klidně projeli kolem. Těch se bát nemusíš.“

Mora se vyplížila ze skrýše. Napadlo ji, proč nevyužila příležitosti k útěku. Gybbon jí sice řekl, že zná Sigimora i cestu do Dubheidlandu, ale ona si nemůže ověřit, jestli mluví pravdu. To bude jasné, až budou stát před branou Dubheidlandu a Cameroni ho poznají. Pokrčila rameny a oprášila si z pláště listí a trávu. Gybbon ztělesňuje naději, že se dostane k příbuzným dřív, než ji dostihnou bratranci. Navíc má koně.

„Přijdu za chviličku.“

Gybbon se chtěl zeptat, kam jde, ale pak si uvědomil, že ženy občas potřebují chvilku soukromí stejně jako muži. Šel k ohni a začal tábořiště uklízet. Právě když sypal písek na doutnající uhlíky, přistoupila Mora k němu se svojí podivnou trpasličí kočkou po boku.

Zastavila se u ohniště a pozorovala Gybbona, jak je zasypává. Je to velmi hezký muž, napadlo ji. Černé lesklé vlasy mu sahaly k ramenům. Vpředu měl pár pramenů spletených do drobných cůpků a Mora si vzpomněla, že otec se zmiňoval o bojovnících s copánky, když jim vyprávěl o bitvách mezi klany. Tehdy měla pocit, že mluví o dávno zašlých časech. Gybbonovi cůpky sluší, pomyslela si. Z pravidelných rysů jeho tváře usoudila, že je urozený.

Když vstal a pohlédl na ni, musela se kousnout do tváře, aby si nepovzdechla. Oči měl krásné, jasně zelené. Místy se mu v duhovce objevoval i náznak modré.

Jakmile poodešel ke stromům, Mora si konečně vydechla. Teď má čas se uklidnit. Potlačila podivnou reakci, kterou v ní probudil jeho hezký vzhled. Musela si přiznat, že ještě neviděla tak hezkého muže a také ji nikdy žádný tak nezaujal. Doufala, že to snad jejich společnou cestu neovlivní. Cítila by se ponížena, kdyby si všiml, jak na něj zasněně hledí.

Když se Gybbon vrátil, rozprostřel před ni pokrývku a druhou přehodil přes uhašený oheň. „Vyspi se, děvče.“

„A je bezpečné spát zde?“

„Ano. Kdyby nám hrozilo nebezpečí, Jester by nás probudil. Mám dojem, že totéž by udělala i tvá kočka. Chceš, abych znovu rozdělal oheň?“

„Ne. Nehlídaný oheň mě znervózňuje.“

„Tak si tedy odpočiň. Meč mám po ruce.“

Mora se usmála, uvelebila se na pokrývce a přečnívající částí se přikryla. Nahoru ještě rozložila plášť. O chvíli později se jí pod pokrývku vloudila Freya a stočila se jí na hrudi. Gybbon měl pravdu. Freya by je také varovala, kdyby je někdo chtěl ohrozit. Mora jen doufala, že kočička zůstane u ní a nepodlehne touze jít na výlet.

Gybbon se probudil a zíral do lesa zalitého měsícem. V duchu se ptal, co ho mohlo probudit před východem slunce. Jester se neprojevoval nijak neklidně a nevydával zvuky, jimiž ho jindy varoval. Gybbon otočil hlavu a podíval se přes ohniště na svou družku. Spala a těsně vedle ní ležela schoulená její podivná kočička a upírala na něj zrak. Nevykazovala však žádné příznaky nervozity. Gybbona překvapilo, že setrvává u své paní. Vždycky měl za to, že kočky se v noci rády toulají venku. Tahle je zcela spokojená, může-li být přitisknutá k Moře. Gybbon zavrtěl hlavou a uklidnil sám sebe, že se probudil jen proto, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Zavřel oči, rozhodnutý usnout. Hlavou mu prolétla obava, zda Sigimor Moře pomůže.

Zařekl se, že pokud to neudělá Sigimor, který třeba nebude moct, pomohou jí Murrayové. Ta dívka pomoc potřebuje, protože byla falešně obviněna zrádnými bratranci, kteří ji chtějí zabít. Gybbon začal probírat předlouhý seznam svých příbuzných a přemýšlel, kdo z nich žije nejblíže. Přitom usnul.

3. kapitola

Mora si uvědomila, že jí někdo třese. Plně vnímala stisk velké ruky, která jí svírala rameno. Trhla sebou a probudila se. Vzápětí se jí o tvář otřela známá chlupatá hlavička. Nakonec to bylo hlasité předení, co ji přinutilo otevřít oči. Freya seděla vedle páru kožených loveckých holin. Mora se zamračila a pomalu přejížděla pohledem dlouhé nohy, kilt, pak košili a skončila u tváře.

Když se zadívala do mužových jasně zelených očí, spánkem obluzená mysl se rychle vzpamatovala. Včera večer souhlasila, že ji Gybbon odvede do Dubheidlandu. Teď, za jasného dne, se nad svou důvěřivostí pozastavila. Avšak Freya se lehce opírala o jeho botu a Mora se rozhodla, že na milovanou kočičku dá. Bylo zřejmé, že Freya Gybbonovi důvěřuje, jinak by byla bota, o niž se otírala hlavou, už dávno rozcupovaná. Mora se pomalu posadila a protřela si oči. O minutu později si uvědomila, že se potřebuje vzdálit a vykonat potřebu. Vstala, ale vtom Freya otočila hlavu k cestě a sykla. S pohledem stále upřeným na cestu přiskočila k ní a nespokojeně zavrčela. Mora ji zvedla.

„Co je jí?“ zeptal se Gybbon.

„Slyší, že se sem někdo blíží po cestě. Musím se schovat.“

„Jak to může slyšet?“

„Nevím. Stejně tak vidí myšku v trávě daleko ode mě. Hodně mi pomáhá. Vždycky vím, kdy se mám schovat.“ Mora strčila Freyu do vaku, přetáhla si kapuci přes hlavu a zmizela mezi stromy.

Gybbon ulomil větev z nejbližšího stromu a zametl s ní všechny její stopy. Hodil větev mezi stromy a v duchu se ptal, proč se chová, jako by kočka opravdu dokázala varovat člověka před nebezpečím. Zadíval se do lesa, ale Moru neviděl.

Otočil hlavu k silnici a přitom skládal pokrývku, na níž Mora spala. O chvíli později se v dohledu objevili čtyři muži na koních. Zastavili se a hleděli k jeho tábořišti, jež bylo za denního světla viditelnější. Po chvilce opustili jezdci cestu a rozjeli se k němu. Gybbon stáhl kaši z ohně, vytasil meč a postavil se k nezvaným hostům čelem.

„Nechceme vám ublížit, pane,“ zvolal první a zatvářil se téměř omluvně. Měl modré oči a světlé vlasy, jež mu spadly přes tvář, když sklonil hlavu na pozdrav.

„Tak proč se všichni čtyři blížíte k osamělému pocestnému?“

„Někoho hledáme.“

„Koho?“

Gybbon se podíval na muže vpravo od mluvčího. Nakláněl se v sedle dopředu a zdálo se, že chce promluvit. Měl silně poškrábanou tvář. Gybbon se při pohledu na škrábance kolem očí podivil, že muž ještě vidí. Když si ho prohlédl bedlivěji, viděl, že má oči zarudlé a nateklé.

„Naše příbuzné. Je to mladá žena a chlapec asi šestiletý. Jejich rodiče nedávno zemřeli a oni ve svém žalu a strachu viděli nebezpečí všude kolem a utekli z rodného domu.“

Gybbon upřel pohled na skupinku a všiml si, že vzadu je mladík, jehož tvář je samá modřina. Hoch pomalu zavrtěl hlavou a Gybbon zcela neznatelně přikývl na znamení, že rozumí. Chvíli si třel bradu a zahleděl se na zem, jako by přemýšlel. Byl si jistý, že mladý muž je Murdoch a že s bratry není zajedno. Mora měla pravdu, když tvrdila, že kdyby se vzepřel, nepřežil by.

„Neviděl jsem ani hocha, ani mladou ženu. Můžete je trochu popsat, abych je poznal, kdybych na ně narazil?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ďábel z Vysočiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.