Paolo Cognetti

Vlčí štěstí

O D E O N

LA FELICITÀ DEL LUPO

Copyright © Paolo Cognetti – 2021 Giulio Einaudi editore s.p.a., Torino

This edition published in agreement with the Proprietor

through MalaTesta Literary Agency, Milano.

Translation © Sára Flemrová, 2022

ISBN 978-80-207-2114-3

Na svých cestách jsem došel k přesvědčení, že lidské touhy a aspirace byly součástí krajiny stejně jako vítr, samotářská zvířata a jasné plochy skal a tundry. A poznal jsem, že krajina je zde nezávisle na tom všem.

Barry Lopez, Arktické sny

1 Hospůdka

Faustovi bylo čtyřicet let, když při hledání místa, kde by mohl začít znovu, našel útočiště ve Fontaně Freddě. Znal ty hory už od dětství a jeho smutek, když byl od nich daleko, byl jednou z příčin, nebo možná hlavní příčinou problémů se ženou, která se málem stala jeho manželkou. Po rozchodu si v horách pronajal byt a celé září, říjen a listopad se trmácel po pěšinách, sbíral dříví v lese a večeřel u kamen, přičemž si vychutnával sůl svobody a přežvykoval hořkost osamělosti. Taky psal, nebo se o to aspoň snažil: během podzimu viděl, jak stáda opouštějí horské pastviny, jehličí modřínů žloutne a opadává, až mu nakonec s prvním sněhem, třebaže svoje potřeby omezil na minimum, došly i peníze, co měl našetřené stranou. Zima mu vystavila účet za nesnadný rok. Měl v Miláně známé, které by mohl požádat o práci, ale to by musel sjet do údolí, zvednout telefon, dořešit se svou bývalkou nevyřízené záležitosti, a pak si jednoho večera, když už se chystal smířit s tím, že to udělá, vylil srdce u skleničky vína v jediném podniku ve Fontaně Freddě.

Babette mu zpoza svého pultu dokonale porozuměla. I ona přijela z města, uchovávala si jeho přízvuk a jistou eleganci, ale kdoví kdy k tomu došlo a co ji k tomu vedlo. V jistou chvíli odkoupila restauraci na místě, které mimo sezonu nenabízelo jiné zákazníky než zedníky a chovatele dobytka, a pojmenovala ji Babettina hostina. Od té doby jí všichni říkali Babette, její původní jméno si nikdo nepamatoval. Fausto se s ní spřátelil, protože tu povídku Karen Blixenové četl a vytušil skrytou narážku: Babette z příběhu byla revolucionářka, která po pádu Pařížské komuny skončila jako kuchařka v jedné buranské norské vesničce. Tahle druhá Babette nepodávala želví polévku, ale měla sklon si osvojovat sirotky a hledat praktická řešení pro existenciální problémy. Potom co si vyslechla ty jeho, se ho zeptala: Umíš vařit?

A tak byl na Vánoce ještě pořád v horách a zápasil s kastroly a pánvemi mezi kuchyňskými výpary. Ve Fontaně Freddě byla i sjezdovka, každé léto se mluvilo o tom, že se zavře, a každou zimu se nějakým způsobem znovu otevřela. Cedulí dole na rozcestí a trochou technického sněhu rozprášeného uprostřed pastvin lákala lyžařské rodinky a na tři měsíce v roce měnila horaly ve vlekaře, zasněžovače, rolbaře a záchranáře v kolektivním přestrojení, jehož se teď účastnil i Fausto. Druhá kuchařka byla veteránka, která ho za pár dní naučila zbavit tuku kila klobásky, zastavit vaření těstovin studenou vodou, naředit olej ve fritéze a taky to, že míchat několik hodin polentu je zbytečná námaha, stačí ji nechat na mírném ohni a uvaří se sama.

Faustovi se v kuchyni líbilo, ale jeho pozornost začalo přitahovat něco jiného. Okýnkem, kterým podával do jídelního sálu hotové pokrmy, pozoroval Silvii, novou servírku, jak přijímá objednávky a obsluhuje stoly. Kdoví kde k ní Babette přišla. Nebyl to typ holky, kterou byste čekali mezi horaly: byla mladá, veselá, působila světaznale, vidět ji roznášet polentu a klobásky vypadalo jako znamení osudu, stejně jako kvetení mimo sezonu nebo vlci, kteří se údajně vrátili do lesů. Mezi Vánocemi a Třemi králi pracovali bez ustání, dvanáct hodin denně sedm dní v týdnu, a takhle se jeden druhému dvořili, ona mu věšela lístky na nástěnku, on zvonil na zvonek, když bylo jídlo hotové. Dělali si ze sebe legraci: Dvoje těstoviny s olejem dle šéfkuchaře, říkala ona. Těstoviny s olejem nejsou na jídelním lístku, říkal on. Jídla a lyžaři se objevovali a mizeli takovou rychlostí, že Fausto ještě drhl kastroly, když si uvědomil, že je venku tma. Tehdy se na chvíli zastavil, vzpomněl si na hory: ptal se sám sebe, jestli na vrcholku přes den foukal vítr nebo sněžilo a jaké tam nahoře, na velkých prosluněných rovinách ležících nad lesy, bylo světlo a jestli se teď jezera podobají ledovým tabulím, nebo měkkým zasněženým kotlinám. V tisíci osmi stech metrech nad mořem probíhal podivný začátek zimy, kdy pršelo a sněžilo, a ráno déšť rozpouštěl plískanici z noci.

Pak jednoho večera po svátcích, když byla podlaha umytá a nádobí utřené a naskládané na sebe, si Fausto sundal kuchařskou zástěru a šel do vedlejší místnosti na skleničku. Bar v tu hodinu přecházel pod klidnou, mírumilovnou samosprávu. Babette pustila nějakou hudbu, nechala na pultě lahev grappy a rolbaři přicházeli hledat společnost mezi jednotlivými kolečky po sjezdovce, při nichž zarovnávali výmoly a boule vytvořené lyžaři, vyváželi nahoru sníh, který se sesunul dolů, vyfrézovali ho, když zledovatěl, tak aby byl zase zrnitý, sem a tam na svých pásových vozech několik dlouhých temných hodin. Silvia měla pokojík nad kuchyní: kolem jedenácté ji Fausto z baru zahlédl, jak sešla s ručníkem na hlavě, přitáhla si židli ke kamnům a uvelebila se v teple s nějakou bichlí. Zasáhla ho představa, že právě vylezla ze sprchy.

Mezitím poslouchal řeči rolbaře, kterému říkali Santorso podle svatého Ursa nebo podle jedné grappy. Santorso jim vyprávěl o lovu tetřevů a o sněhu. O sněhu, který si toho roku dával na čas, o sněhu tak nezbytném pro ochranu nor před mrazem, o problémech, jež zima bez sněhu přináší koroptvím a tetřívkům, a Fausto se rád učil tolik věcí, které nevěděl, ale v žádném případě nechtěl ztratit z dohledu svou servírku. V jednu chvíli si Silvia stáhla ručník z hlavy a začala si rukama pročesávat vlasy a přibližovat je ke kamnům. Byly černé, dlouhé a rovné jako vlasy Asiatky a ve způsobu, jak je pročesávala, bylo cosi velice intimního. Pak ale ucítila, že ji někdo pozoruje, zvedla oči od knihy a s prsty ve vlasech se na něj usmála. Faustovi grappa spálila krk jako klukovi na první pitce. Chvíli nato se rolbaři vrátili do práce a Babette se s dvojicí rozloučila, připomněla jim, aby jeden z nich brzo ráno rozpekl croissanty, vynesla odpadky a odešla domů. S radostí tam nechala klíče, pití, hudbu, těšilo ji, že její restaurace rozvíjí přátelství i v její nepřítomnosti, malá Pařížská komuna mezi norskými ledy.

2 Milenci

Toho večera si ho k sobě odvedla ona, kdyby to bylo na něm, čekali by až do oblevy. V Silviině pokojíku bylo jediné teplo to, které stoupalo z kuchyně, takže svlékací rituál proběhl poněkud kvapně, ale vlézt si nahý do postele vedle stejně tak nahé a chvějící se dívky bylo pro Fausta něco dojemného a úžasného. Předtím žil deset let s jednou ženou a posledních šest měsíců s nezáživnou společností sebe samého. Zkoumat to tělo bylo jako mít konečně hosta: zjistil, že dole je silné, pevné, robustní stehna, hebká a napjatá pleť; nahoře bylo špičaté kvůli kostem, drobná prsa a samá žebra, klíční kosti, lokty a pak lícní kosti a zuby, s nimiž se srazil, když se Silviino milování stalo trochu divočejším. Už si nevzpomínal na trpělivost, které je zapotřebí k tomu, aby člověk pochopil, co se druhému líbí, a ukázal mu, co má rád sám. Zato měl ruce plné popálenin, řezných ran, míst vysušených od čisticích prostředků, oděrek od toho zatraceného kráječe a nakonec našel jistý soulad v tom, že právě těmahle rukama ji hladí.

Ty tak pěkně voníš, řekl jí. Po kamnech.

Ty voníš po grappě.

Vadí ti to?

Ne, líbí se mi to. Po grappě a pryskyřici. Čím to je?

To jsou ty šišky, co do grappy dáváme.

Dáváte do grappy šišky?

Jo, z borovice limby. Sbírají se v červenci.

Takže voníš po červenci.

Fausta tahle představa potěšila, byl to jeho oblíbený měsíc. Husté a stinné lesy, vůně sena na polích, bublající potůčky a poslední sníh nahoře na vrcholcích za kamennými moři: vtiskl jí červencový polibek na tu pěknou vystouplou klíční kost.

Líbí se mi tvoje kosti.

To jsem ráda. Nosím je s sebou už sedmadvacet let.

Sedmadvacet? To se něco nacestovaly.

Pár výletů jsme podnikly, to jo.

Tak schválně: kde byly tvoje kosti, třeba, v devatenácti letech.

V devatenácti jsem byla v Bologne, studovala jsem umění.

Jsi umělkyně?

Ne. Aspoň tohle jsem pochopila. Chci říct, že nejsem umělkyně. Mnohem líp mi šlo pařit.

V Bologne, to si umím představit. Máš hlad?

Trochu.

Mám pro něco skočit?

Jo, ale jen když si pospíšíš, už teď je mi zima.

Tak já letím.

Fausto sešel do kuchyně, pátral v lednicích, prošel kolem okýnka vzadu a uviděl, že sněžná děla metají na sjezdovku sníh. Každé dělo osvětloval vlastní reflektor, takže svah nad Fontanou Freddou byl celý potečkovaný těmihle ohňostroji, tryskáním rozprášené vody, která při kontaktu se vzduchem zmrzla. Fausto pomyslel na Santorsa, který v noční tmě zarovnával hromady technického sněhu. Vrátil se do pokoje s chlebem, sýrem, olivovou pastou, vlezl si pod deku a Silvia se k němu hned přitiskla, měla ledové nohy.

Fausto řekl: Zkusme to znovu. Silvia ve dvaadvaceti letech.

Ve dvaadvaceti jsem pracovala v knihkupectví.

V Bologne?

Ne, v Trentu. Mám tam kamarádku, Lilli. Po Bologne se vrátila domů, aby si otevřela vlastní podnik, já měla knížky vždycky ráda a s univerzitou jsem mezitím sekla. Když mě tam pozvala, dvakrát jsem se nerozmýšlela.

Takže jsi dělala knihkupkyni.

Jo, dokud to šlo. Ale bylo to pěkné období, víš? Právě tam jsem objevila hory. Brentské Dolomity.

Fausto ukrojil krajíc chleba, namazal ho olivovou pastou a přidal kus sýra toma. V duchu si položil otázku, jaké to asi bylo, objevit hory. Přiblížil sousto k jejím rtům, ale uprostřed pohybu se zarazil.

Tak pověz, co děláš tady pod Monte Rosou?

Hledám útočiště.

Ty taky?

Ráda bych pracovala v horské chatě na ledovci. Myslím přes léto. Neznáš nějakou?

Jo, pár jich znám.

Můžu si dát ten sýr?

Fausto jí podal krajíc chleba s tomou, Silvia otevřela pusu a zakousla se do něj. On jí dýchal do vlasů.

Chata na ledovci, řekl.

Myslíš, že nějakou najdu?

Proč ne. Zkusit to můžeš.

Můžeš mě přestat očichávat?

Voníš po lednu.

Silvia se zasmála. A jak voní leden?

Jak voněl leden? Jako kouř z kamen. Jako suché a zmrzlé louky čekající na sníh. Jako nahé dívčí tělo po dlouhém období samoty. Voněl jako zázrak.

3 Policajt

Santorso měl rád nejen večery, kdy pil, ale i rána, potom co pil. Ne příliš, ne tak, aby mu bylo špatně, ale dost na to, aby mu zůstala lehká opička až do probuzení. Dostal chuť vstát brzo a jít se projít a při těch procházkách byly jeho smysly v jednom ohledu zamlžené a v jiném zbystřené, jako kdyby se ve všeobecné mlhavosti světa jisté detaily stávaly barvitějšími. Prvním byla voda ze studánky: před domem si umyl obličej a vypil pořádný ledový doušek. Ve Fontaně Freddě byla studánek spousta, kdysi to všechno bývala napajedla pro dobytek, voda, která v létě i v zimě prýštila stejně studená a záhadnými podzemními cestami se tam dostávala až z ledovců. Vesnice se studánkami se rozprostírala na rozlehlé terase, která směrem z kopce náhle končila prudkým pětisetmetrovým lesnatým svahem, do kopce stoupala mírněji řadou letních pastvin. Nyní byly pastviny tiché a opuštěné, hnojníky prázdné, koryta na loukách obrácená vzhůru nohama. Pod jednolitým šedým nebem Santorso uviděl, že ve stinných oblastech zůstala vrstva sněhu a noční přesuny na ní zanechaly památku. Stopy zajíce mezi jedlemi, stopy lišky, která šmejdila kolem zavřených chlévů. Kopyta jelenů, kteří se z lesa odvážili až k asfaltové silnici, kde je lákala sůl rozsypaná kvůli námraze. Po vlcích zatím ani vidu, ani slechu. Na podzim byli spatřeni jen o dvě údolí dál, takže bylo jisté, že přijdou, nebo tam už možná byli, ale měli se na pozoru, zkoumali situaci. Tam, kde sníh mizel, se přerušovaly i příběhy, jako věci, které Santorso věděl jen napůl. Jeho otec měl jedno pravidlo, které se on snažil vždycky dodržet – nikdy se nevracet z lesa s prázdnýma rukama –, a tak toho rána nasbíral kuličky jalovce, naplnil si jimi kapsu lovecké bundy.

Byla středa a lyžařů na sjezdovkách bude jen málo. Santorso se stavil v restauraci, ale Babette ještě nedorazila. Byl tam jen kuchař, i když ve skutečnosti to žádný kuchař nebyl, a potichu pracoval v kuchyni. Jakmile uslyšel vrznout dveře, přišel do baru a pozdravil ho.

Kávu? zeptal se.

Ty seš Fausto, řekl Santorso. Vlastně ne, seš Faus.

Faus? Falešný?

Falešný kuchař.

Kuchař se potěšeně zasmál. Naplnil kávové sítko, zasunul páku a řekl: Přijde mi to dokonalé.

Mám dojem, že sněží, Fausi.

Už bylo načase.

Vešla Babette s pytlem chleba a novinami. Noviny nechala na baru a chleba odnesla do kuchyně. Po ní vstoupil starý dobytkář, který bydlel v jednom z dolejších domů. Byla to pěkná hodina, mezi osmou a devátou, když lyžaři ještě nedorazili a u Babette se stavovali starousedlíci z Fontany Freddy a mluvilo se o senu a o mléku, o zásobách dřeva, o tom, jak kdysi sníh sahal až k balkonům.

Fausto uvařil kávu i pro sebe a Babette ho zastoupila za pultem. Santorso po ní vrhnul pohled, zvedl bradu v gestu, kterému rozuměli jen oni dva. Ona si odfrkla, vzala lahev brandy a kapku nalila do šálku.

Tak co, už dorazili vlci? zeptal se dobytkář.

Jen ať přijdou, řekl Santorso. Tady je každej vítanej.

Já tě varuju, sáhnou mi na jediný zvíře a vezmu na ně pušku.

Dobrej nápad.

Myslíš, že si dělám legraci.

Kdepak, věřím ti.

A co uděláš pak, zatkneš mě?

Já? Já jsem ve výslužbě, už nikoho nezatýkám.

Sešla i ta holka, nová servírka. Vzala zpod pultu zástěrku a uvázala si ji kolem pasu. Nalila si sklenici vody z kohoutku a vypila ji celou najednou, pak si nalila druhou. Ty máš teda žízeň, pomyslel si Santorso.

Fausto řekl: Jak jako ve výslužbě?

Bejval jsem lesní stráž.

Lesní stráž? Copak ty nejsi lovec?

To se nevylučuje.

Kdo by to byl řekl?

Holka naskládala sklenice na podnos a šla vedle prostřít. Když procházela kolem Fausta, pohladila ho po ruce a Santorso by to byl radši neviděl. Lidské záležitosti neměl rád. Dával přednost záležitostem vlků, lišek a tetřevů.

Já dám vařit polentu, řekl Fausto.

Pěkně ses tu zašil.

Tys to říkal.

Au revoir.

Santorso dopil kafe, nechal na pultě minci, rozloučil se s Babette, která už se zabývala něčím jiným. Na starého dobytkáře se neobtěžoval ani kývnout. Venku se nadechl a pomyslel si: tady si dneska v noci někdo zapíchal. A pak: to je krásná vůně, když přichází sníh. S chutí kávy a brandy na jazyku si zapálil cigaretu a v tu chvíli začal přemýšlet, co podnikne s načatým ránem.

4 Laviny

Teď skutečně sněžilo: během dvou dnů sníh přilnul k zahrádkám, dřevníkům, hromadám hnoje a kurníkům. Byl to hutný a mokrý sníh, nevypadal jako lednový, a přišel spolu s větrem, který ho poháněl nakoso, potahoval jím kmeny stromů a venkovní stolky Babettiny hostiny. Jelikož tam uvnitř se rozkazy užívaly jen málo, vedle dveří do restaurace stála lopata: v neděli ve tři hodiny odpoledne si jí všimla Silvia, vyšla ven a začala terásku odhrabávat.

Proměna Fontany Freddy ji zasáhla. Zemědělská krajina, kterou tu nalezla v prosinci, takový drsnější a lesnatější venkov, se za jedinou noc proměnila v krajinu severskou. Zadívala se na silnici, kde auta vyjížděla z parkovišť legračními manévry, neustálými drobnými smyky. Na lidi se strnulou chůzí, kteří se vraceli s lyžemi přes rameno. Tam, kde Silvia vyrostla, moc sněhu nepadalo, a tak si položila otázku, jestli její matka někdy viděla, co teď vidí ona: jestli by se jí to líbilo, nebo ne, jestli by se cítila chráněná, nebo v ohrožení. Uviděla projet pluh, který uvolnil silnici až do zatáčky za restaurací a vytvořil hromadu sněhu vysokou asi dva metry. Pak udělal čelem vzad a Silvia pochopila, že ta bariéra se v zimě stává hranicí civilizace: na tu bílou pláň, která ležela za ní, se člověk vydával jen na vlastní zodpovědnost a nebezpečí, a ona dostala chuť se jít podívat, jaké to je. Víc než sjezdovka ji lákal ten neudusaný sníh.

V baru byl čas na svačinu, na Babettinu speciální čokoládu. Šéfová jí její matku trochu připomínala: měla talent tu čokoládu servírovat a vůbec ji nezajímalo, kdo odnese špinavé šálky. Silvia obešla stolky, vyhnula se lyžařům a jejich lyžařským dětem, naplnila podnos a naskládala šálky do myčky. Po umytí je nechala uschnout na kávovaru.

Jak je venku? zeptala se Babette, která bezvýsledně třepala šlehačkou ve spreji.

Už nesněží. Uklidili silnici.

Máš sníh ráda?

Ještě nevím. Ty jo?

Vždyť ho člověk už ani nevidí. Sníh dává práci. Proboha, slyšíš, jak mluvím?

Došla ti šlehačka?

Vypadá to tak.

Skočím ti pro novou.

Šla do kuchyně, kde se pára srážela na jediném okýnku. Kuchařka stála u palačinkovače, Fausto u myčky likvidoval nádobí od oběda. Usmál se na ni s čelem lesklým od potu: i zahalený do výparů z myčky, mezi komínky špinavých talířů, si dokázal uchovat jakousi vznešenou cizost, jako kdyby právě slezl z hor a zastavil se tam na výpomoc.

Je horko, šéfkuchaři?

Jako v sauně.

Dáš si pivo?

Proč ne.

Silvia odešla do baru se šlehačkou a vrátila se s vychlazeným pivem. Fausto pustil myčku, vzal si od ní půllitr a pořádně si loknul. Ještě měl na kníru pěnu, když do kuchyně dorazilo burácení hromu a přehlušilo hlaholení v baru. Silvia se polekala.

Co to bylo? Bouřka v lednu?

Ne, lavina.

Laviny dělají tenhle rámus?

Občas. Když dva tři dny sněží, začnou padat, jakmile se trochu oteplí.

A tak Silvia znovu vyšla na terasu a snažila se zahlédnout laviny. Zadívala se na hory naproti sobě, stinný svah na sever od Fontany Freddy. Opět uslyšela to burácení, ten pád, ačkoli níž než předtím, a všimla si závalu sněhu mezi skálami. Pak dalšího na jedné stěně, vypadal jako vodopád. Skoro všude sníh povoloval, sesouval se, tam, kde byl v příliš prudkém svahu nebo kde se ho nahromadilo moc, a při pádu kopíroval tvary hory, její nerovnosti a skluzavky, až se nakonec usadil o něco níž. Po minutě pozorování Silvia uviděla, jak se v jedné rokli utrhla skutečná lavina. Nejprve si všimla blesku a se zpožděním dorazil i hrom, hluboký a táhlý. Ten zvuk v člověku nutně vzbuzoval tísnivý pocit. Sněhová masa se svezla o pořádný kus, valila se a přitom se nafukovala, jak nabírala i sníh, který potkala cestou, a když se zastavila, na boku hory po ní zbyla tmavá skvrna, jako když se ze zdi odloupne omítka. Silvia se objala rukama a dál pozorovala tu vzdálenou bouřku.

5 Větrný večer

Toho večera ji Fausto pozval k sobě. Ubytování, co si pronajal, bylo pozůstatkem ze sedmdesátých nebo osmdesátých let s celým vzorníkem krajek na oknech, srdíčky vyřezanými do opěradel židlí a výšivkami se vzorem alpské protěže. Připomínalo mu lanovky dole v údolí, postavené v dobách, kdy v nížinách ještě sněžilo, a nyní rezavějící na loukách, a přesto měl tu díru rád tak jako místa, kde člověk začíná znovu, plná příslibů a prostá všech zklamání. Tam uvnitř neměl nic svého, s výjimkou pohorek na prahu a několika knížek na poličce, kapesního rádia a sešitu na stole. Toho si Silvia všimla hned po příchodu.

Píšeš?

Když mám čas.

A co píšeš?

Fausto vzal z poličky knihu, kterou před lety vydal. Převážně povídky o párech. O párech, které se omrzely, podváděly se, rozcházely se, nebo spolu zůstaly a pak si ubližovaly ještě víc. Byl to druh příběhů, které ho kdysi zajímaly, a dnes se mu zdálo, jako by je napsal někdo jiný. Silvia knížečku obracela v rukou.

Tehdy jsi knihkupkyni ještě nedělala, co?

To ne.

Každopádně byla na pultech jen chvíli.

Jak to?

Neprodávala se. Pak nakladatel zkrachoval.

A nic dalšího už jsi nenapsal?

Knihu ne.

Ona ukázala na sešit. Můžu?

Jestli to po mně přečteš.

Na podzim Fausto trochu experimentoval. Chodil na túry se sešitem v batohu a po dvou nebo třech hodinách se zastavoval, nahoře, kde ho nadmořská výška inspirovala, a tam, usazený na kameni pod širým nebem, se pokoušel vyjádřit slovy, co vidí kolem sebe. Okamžitě pochopil, že se má ještě co učit. Cítil se jako hudebník, který změnil styl a možná i nástroj. Nevěděl, jestli z těch stránek něco bude, ale rád na nich pracoval, a každopádně už ho nebavilo psát o mužích, ženách, láskách.

Tahle scéna, řekla Silvia. S tím potokem v noci a jelenem, který se přichází napít. To se ti doopravdy stalo?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlčí štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.