Nikdy

není

pozdě

nick alexander

Přeložila Petra Florianová

FROM SOMETHING OLD

Text copyright © 2021 by Nick Alexander

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Petra Florianová, 2022

ISBN 978-80-249-4821-8

Jedna

Heather

Věříte na duchy? Já ne. Nebo si aspoň myslím, že na ně nevěřím.

Možná to znamená, že věřím na sny, ve kterých se zjeví zlé předtuchy, nebo na neuvěřitelně nepravděpodobné náhody, protože tohle, přísahám, je pravda: několik dní po své smrti ke mně promluvila moje matka. Jestli se mi zjevila ve snu, nebo ve „skutečném životě“, jak tomu máme tendenci říkat, mi zůstává utajeno. Předpokládám, že nikdy nezjistím, která z těch možností je ta správná, takže si budete muset vybrat, čemu chcete věřit, nebo, stejně jako já, si nevyberete a jen se nad tím budete dál podivovat.

Ať už je vysvětlení jakékoli, ta zkušenost mi připadala až neuvěřitelně skutečná. Matku jsem viděla přímo před sebou – byla poloprůhledná, jako by nebyla utvořena z atomů, ale ze světla, a usmívala se. Popošla směrem ke mně a zastavila se, až když jsme zabíraly ten samý prostor. Cítila jsem její přítomnost, jak uvnitř mě září a rozpíná se, jak se roztahuje směrem ven do prstů na rukou a nohou.

Vzpomínám si, že jsem pocítila šok, ale převažující pocit bylo nadšení – tak velké, že když jsem zjistila, že něco tady stále ještě je, vytryskly mi slzy. I přes skutečnost, že jsme ji jen před pár dny pochovali do studené, tvrdé země, mě mohla stále navštěvovat, být se mnou, dokonce být ve mně. Bylo to, jako by používala moje oči, aby se jimi mohla ještě naposledy podívat na svět, který nedávno opustila, a moc se jí to líbilo.

Jak mi celé tělo brnělo hřejivou září její přítomnosti, zjistila jsem, že se mnou může také mluvit, asi tak, jako když mluvíme sami se sebou, když probíráme, co bychom měli v nějaké složité situaci udělat. „Neměj obavy,“ řekl mi její hlas uvnitř mé hlavy. „Věci se zhorší, ale pak se zlepší, jdi s p… a budeš šťastná.“

Když jsem se ráno probudila, máma byla už navždy pryč, a jak jsem již dříve řekla, nebyla jsem schopná zcela rozeznat, jestli tam skutečně byla, nebo jestli jsem si ji vysnila. Ale co je důležitější, nemohla jsem si vzpomenout na to chybějící slovo, to, které údajně vedlo k mému štěstí.

Jak vyšlo najevo mnohem později, byl zde dokonale dobrý důvod, proč jsem si na to slovo nemohla vzpomenout: šlo o výraz, který jsem nikdy nepoužívala. Ve skutečnosti si myslím, že jsem se s ním až do toho dne nikdy předtím nesetkala, což je pravděpodobně největší důkaz pro to, že to nebyl sen stvořený v mé mysli, ale něco, co vzešlo z vnějšího zdroje. Dalším znamením bylo, že záležitost, o které se zmiňovala, se ještě nestala, což by zdánlivě mohlo podpořit myšlenku, že původ toho vzkazu není z tohoto světa. Ale když jsem nakonec opravdu porozuměla, co mi říkala, dávalo mi to mnohem větší smysl než cokoli jiného, co jsem kdy v životě zažila.

Mnohokrát jsem se pokusila tu větu doplnit, učinila jsem stovky pokusů, abych máminu vzkazu porozuměla. Ale nic, co mě napadlo – jdi s proudem, například, nebo jdi za svými pocity – mi přišlo, že tam nesedí. Jdi s pošťákem… jdi s půvabem, nic z toho nedávalo smysl. Ve skutečnosti, jak plynul čas, mámin vzkaz se stával víc a víc nesrozumitelným, protože závěrečná část jejího odhalení, ta část, kdy budu šťastná, se nezdála, že se přibližuje, naopak se vzdalovala.

Ale to už trochu předbíhám, že ano? Protože abych mohla vysvětlit, jak složité pro mě bylo být šťastná, musím vám povědět svůj příběh celý. A abych to mohla udělat, musím se vnořit hluboko do minulosti a připustit, že jsem nebyla ze svého údělu vždy nešťastná. Ve skutečnosti jsem si v minulosti i chvíli myslela, že jsem měla ohromné štěstí.

Svůj příběh začnu tedy v roce 2009 – v roce, kdy jsem potkala Anthonyho.

Moje matka se tou dobou ještě těšila dokonalému zdraví, nebo jsme si alespoň mysleli, že to tak je. Začátky nemoci tam již musely být, předpokládám, už se zakořeňovaly a zasazovaly smrtící semínka, která potom plavala jejím tělem, než se usadila a sama zapustila kořeny, ale to jsme tehdy ještě vůbec netušili.

Otec mi zemřel o tři roky dříve a máma si užívala krátkou renesanci poté, co byla vysvobozena z jeho jedovaté přítomnosti, právě tou věcí, která ho otrávila, víte, zemřel na otravu alkoholem. Je skutečnost, že to, co ho učinilo tak nenávistným a zároveň nám ho vzalo, ironií, nebo jde o logické vyvrcholení? Sama si tím ještě stále nejsem jistá.

Nicméně, máma – jemná duše, která udělala tu chybu, že obětovala svůj život člověku, který miloval vodku víc než ji – překvapila jak mou sestru, tak i mě svou nečekanou schopností adaptovat se v životě bez manžela alkoholika. Ani ne měsíc po jeho smrti se zapsala na hodiny cvičení a večerní kurzy kreslení. A za necelých šest měsíců už byla s novými přáteli na dovolené v cizině.

Tátova nemoc ale samozřejmě neznečistila jen mámin život.

Když mi bylo pět, nechal nás se sestrou samotné v hospodě Dorchester Arms. Řekl nám, že jen skočí k bankomatu, ale nikdy se nevrátil. Když zavírali, barman zavolal mámě, jestli by si nás mohla přijet vyzvednout. Přijela taxíkem, rozzuřená do běla, a s tátou pak na sebe křičeli až do východu slunce druhý den ráno.

Když mi bylo sedm, paní Wilsonová způsobila skandál, když mu nás odmítla u školní brány předat, protože táta byl tak opilý, že skoro nemohl chodit, a když mi bylo osmnáct, opakovaně jsem ho vyzvedávala na policejní stanici, potom co strávil noc v cele, nebo jsem za něj v různých hospodách platila dluhy, abych zabránila tomu, že by zavolali policii. A tohle jsou, milí přátelé, pouze zlaté hřeby – jednoduše první ošklivé vzpomínky, které se mi vybaví, abyste získali představu, abych tak řekla. Protože to drama, trauma, bylo nekonečné. Tátův alkoholismus byl dominantní, nejspolehlivější konstantou našich každodenních životů tak dlouho, jak si kdo z nás jen dokázal vzpomenout.

Každému, kdo nikdy v takovémto druhu chaosu nežil, se to bude zdát příšerné, ale já jsem si stejně často, jako jsem myslela na tátu s tím, že mi chybí, připomněla i skutečnost, že je mrtvý, a to jsem pak cítila, jak mi strach, na který jsem si zvykla, úlevně sklouzává z ramen jako už hodně obnošený plášť. Do doby, než zemřel, jsme žily v neustálém strachu zvednout telefon, víte. Nikdy jsme si nebyly jisté, jakou formu na sebe vezme další díl tohoto dramatu, ani to, kdy k tomu dojde. Byla ohromná úleva, když jsem si uvědomila, že už je to pryč.

V roce 2009 to již byly tři roky od doby, co táta odešel. Myslela jsem si, že veškeré utrpení a mizérie z našich životů zmizely ve chvíli, kdy táta vyexoval svoji poslední půlku lahve vodky. Ale jak se ukázalo, jeho stín – nebo přesněji, stín našeho vyrůstání – jen odpočíval. Jen si zdřímnul pod stromem, zatímco snil o nových způsobech, jak mi zničit život.

Anthonyho jsem poprvé, ze všech možných míst na světě, spatřila v hobbymarketu. Už jsem skoro rok bydlela v bytě v Castle Street a konečně jsem se rozhodla přidělat si držák na toaletní papír. Přestože mně osobně rulička toaletního papíru na zemi nevadila, sestra mi dala k Vánocům kotě – Dandyho. A protože se zdálo, že Dandyho hlavním životním potěšením je cupování toaletního papíru, bylo nutné dostat ruličku z jeho dosahu.

V hobbymarketu v oddělení koupelen bylo překvapivé – někdo by řekl bezdůvodné – množství různých možností, dalo se vybrat mezi růžovou plastovou věcičkou za 1,49 libry a „luxusní“ pochromovanou za 14,99 libry. K mému zklamání ani jeden model nebyl zlevněný v lednových slevách.

Problém, kterému jsem čelila, byl, že všechny vyžadovaly přišroubování ke zdi, a protože vrtání do dlaždic za pomoci elektrické vrtačky a všech dalších hejblátek, které k tomu patří, byla výlučně tátova parketa, byla jsem trochu v úzkých, jak dále postupovat. Když jsem studovala návody na zadní straně každého balení, začala jsem myslet na to, jak moc mi táta chybí. Po tom, co jsem předtím řekla, to může znít rozporuplně, ale mé city vůči tátovi přicházejí a odcházejí ve vlnách: úleva, že je pryč, smutek z jeho nepřítomnosti a příležitostně zvláštní druh nesmírného smutku, ne proto, kým byl, ani proto, jaký byl náš vztah, ale kým by mohl být a jaký vztah bychom mohli mít, kdyby se věci měly jinak. Tím kdyby se věci měly jinak myslím, kdyby byl táta naprosto jiným člověkem.

Každopádně se mi uprostřed těchto rozporuplných myšlenek a pocitů, tady v oddělení koupelen v hobbymarketu, začaly hrnout slzy do očí, což byl pro muže vedle mě podnět k tomu, aby se mě zeptal, jestli jsem v pořádku.

„Prosím?“ zeptala jsem se, jen abych si uvědomila, že mám zamlžené oči, takže nic nevidím.

„Jen že vypadáte trochu…,“ pronesl a zněl váhavě, „… nervózně… možná?“

Rukávem jsem si utřela slzy a prohlédla jsem si ho. Byl vysoký, atletické postavy, s rudými vlasy a elegantně oblečený. Usmál se na mě mile zmateně a kolem jeho modrých očí se objevilo pár vrásek. Hádala jsem, že je asi tak o pět šest let starší než já, a v hlase byl slyšet náznak liverpoolského přízvuku.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Ach! Moje oči…?“ zeptala jsem se a trapně jsem předstírala smích. „To je jen alergie. Jsem v pořádku. Opravdu.“

„Na co máte alergii?“ zeptal se. „Na držáky na toaletní papír?“

„Ach… ne…,“ vykoktala jsem ze sebe, než jsem si uvědomila, že to byl vtip. Vždycky jsem byla pomalá, když šlo o chápání vtipů. „Alergická na představu jeho připevňování na zeď, asi tak?“ nadhodila jsem pokusem o svůj vlastní vtip.

Ten muž se ještě víc zeširoka usmál a podal mi velkou ruku s dlouhými prsty s upravenými nehty. Vzpomínám si, že jsem si pomyslela, že jeho nehty jsou v lepším stavu než mé. „Anthony,“ řekl, „ale všichni mi říkají Ant.“

„Heather,“ odpověděla jsem, volně jsem mu potřásla rukou a zarděla jsem se.

„Některé se jen nalepí,“ vysvětlil a hlavou kývnul směrem k držákům na toaletní papír. „Prodávají se s oboustrannou lepenkou. Takže, pokud se ti chce, můžeš se vyhnout celé té záležitosti s vrtáním.“

„Jo?“ řekla jsem. „Nalepovací jsem zatím neobjevila.“ A tak mi Anthony pomohl s hledáním, dokud jsme se nepřesvědčili, že nic takového neexistuje, aspoň ne dneska, ne tady, ne v tomto hobbymarketu.

„Takže s vrtačkou ti to moc nejde?“ zeptal se nakonec. „Protože si myslím, že to bude tvoje jediná možnost.“

Zakroutila jsem hlavou. „Asi se spíš umím vrtat v jídle než ve zdi.“

„Možná bych ti mohl pomoct,“ nabídl se. „Tyhle věci mi celkem jdou. Jestli bydlíš někde tady blízko…“

„Ehm, díky,“ řekla jsem a cítila jsem, jak zase rudnu. A když jsem si to uvědomila, zrudla jsem ještě víc. „To je od tebe opravdu moc milé, ale… jsem si jistá, že to určitě zvládnu.“

Anthony pokrčil rameny a zase se usmál, ale zoufale jsem chtěla té trapné chvíli uniknout, takže jsem si balíček, který jsem zrovna držela v ruce, hodila do košíku – byl to naneštěstí ten luxusní model – a utíkala jsem k pokladnám. „Jo, ehm, hezký den!“ zavolala jsem na něj přes rameno, když jsem unikala. Neohlédla jsem se. Nenáviděla jsem se za to, že utíkám pryč, ještě než jsem si uvědomila, že je to právě to, co dělám.

Koneckonců jsem byla pořád single. Protože jsem byla normálně rostlá, nemohla jsem se dočkat, až můj romantický život začne, a ve věku třiatřiceti let to již bylo nesporně opožděné. Ale tátova nemoc nám všem do života zasadila velkou ránu. Na tu nejdelší možnou dobu bylo všechno odloženo na neurčito a v mém případě to zahrnovalo schopnost vyrovnat se s komplikací mít ve svém životě muže nebo ve skutečnosti s vytvořením si jakéhokoli i nepatrného pocitu sebedůvěry, který by mi umožnil nějakého sbalit. Někdy jsem se dokonce obávala, že mě mé dětství zanechalo celou rozbitou a že nikdy nebudu schopná mít smysluplný vztah. Každopádně se ten okamžik začal zdát nesnesitelný a já jsem musela utéct. Bylo to patetické, věděla jsem to, ale měla jsem pocit, že nemám jinou možnost.

Když jsem byla venku, začala jsem si v duchu spílat: „Jsi blbá, blbá ženská!“ zatímco jsem kráčela deštěm směrem k zastávce autobusu. A ještě než jsem se dostala se svým nesmyslným nákupem domů – i kdybych uměla vyvrtat díru do zdi, neměla jsem vrtačku – mi začalo docházet, jak se věci ve skutečnosti mají. Anthony byl každopádně mimo moji ligu. Ani náhodou by se sportovní, rudovlasý alfa samec v drahém obleku nemohl zajímat o mou maličkost, takže proč bych se tím měla zabývat? Ach, ano, flirtoval se mnou, ale muži jako on flirtují s čímkoli v sukni, jen aby si dokázali, že můžou. Ze zkušenosti jsem věděla, že ten příběh by skončil přesně v tu chvíli, kdy by Anthony získal dojem, že uspěl, a přesně v ten okamžik bych podlehla jeho nespornému kouzlu.

Ani v tomto ohledu si nemyslím, že jsem falešně skromná. Jsem jen upřímná a objektivní, když konstatuju, že jsem velmi obyčejná žena. Vím, že je to v této době nemoderní, když se to řekne; vím, že bychom měly vyzdvihovat, jak jedinečné a úžasné všechny jsme, ale já se nestydím, ani se necítím zahanbená, když přiznám, že nejsem ani trochu výjimečná.

Jsem malá žena, drobeček ‒ měřím stěží 150 centimetrů a jsem průměrně inteligentní. Ve škole mi to nešlo ani dobře, ani úplně špatně a moji rodiče nebyli ani bohatí, ani chudí. Vlasy nemám ani sexy blonďaté, ani smyslně černé, ale hnědé (šedohnědé je slovníkový výraz, myslím) a nejsou ani rovné, ani kudrnaté, ale zvláštním způsobem vlnité, takže při každé příležitosti vypadají neudržovaně. Moje oči mají neurčitou vodní barvu, která se může zdát modrá nebo zelená nebo šedá podle počasí a podle toho, co mám na sobě. Každopádně, představu máte: jsem celkem obyčejná a vím to o sobě snad odjakživa.

Potomci Vikingů jako Anthony, na druhou stranu, výjimeční jsou, takže se zdálo, že člověk nemusí být zrovna génius, aby si domyslel, že mi není souzen.

Ti vysocí, krásně oblečení muži s širokými rameny se občas možná ohlédnou po ženách, jako jsem já – pro zábavu nebo ze zvyku. Ale ženy, se kterými chodí – tím spíše ženy, se kterými se žení – jsou a vždycky byly ty samé, kterým jsme ve škole zároveň záviděly a nenáviděly je: ty s úzkými pasy a dokonale rovnými zuby, ty, jimž otcové k osmnáctým narozeninám kupovali auta. Stručně řečeno, muži jako Anthony si vybírají ty samé holky, které byly tenkrát vždy jako první vybrané do družstva na přehazovanou. A není jediný důvod si na to stěžovat, protože život prostě takový je.

Když jsem znovu viděla Anthonyho, bylo to o deset dní později před kinem.

Čekala jsem tam se svou kamarádkou Sheenou, oprsklou sestřičkou z práce, se kterou jsem si moc dobře rozuměla. Chystaly jsme se na film s Nicole Kidmanovou a Hughem Jackmanem. Byl ledově studený lednový den, ale předpovídaný déšť se do té chvíle naštěstí nedostavil.

„Jak to dopadlo s držákem na toaleťák?“ zeptal se hlas za mnou a já jsem se otočila a uviděla Anthonyho, jak stojí na chodníku vedle mě. Měl na sobě špičaté naleštěné boty a dlouhý vlněný kabát, ten druh, který ve filmech nosí američtí právníci.

„Ach, ahoj!“ pozdravila jsem a zrudla jsem svými obvyklými rozpaky.

„No?“ domáhal se. „Přidělala jsi ho?“

„Je, ehm, ještě pořád v krabici,“ přiznala jsem.

Sheena mě tázavě pozorovala, tiše čekala, až ji představím, tak jsem na ni vyslala jednoznačný pohled, který jí měl jasně říct, že to vysvětlím později.

Ale Sheena neměla vůbec v úmyslu zůstat vynechaná. „Ahoj, jsem Sheena,“ řekla a svůdně zamrkala řasami, přestože již přes deset let byla ve vztahu se svým stávajícím partnerem.

Anthony ode mě na chvilku odvrátil pozornost a krátce jí potřásl rukou, pak znova pohlédl na mě. „Měla jsi mi dovolit, abych ti ho připevnil,“ řekl. „Nabízel jsem se.“

„Půjdeš s námi na Austrálii?“ zeptala se Sheena, lehce přitom špulila rty a trochu předsunula boky. To, jak flirtovala, mě začínalo rozčilovat.

„Ehm?“ řekl Anthony. „Ach, ne! Ne, jen jsem šel kolem a všimnul jsem si tady Heather.“ Byla jsem v šoku, že si pamatuje moje jméno.

„Ale i tak bys mohl jít,“ řekla Sheena. „Mělo by to být opravdu dobré.“

Anthony zvedl oči k plakátu nad našimi hlavami, na chvilku o tom uvažoval, myslím. Ale potom řekl: „Nee. Není to tak úplně můj druh filmu.“

Fronta se najednou posunula dopředu a já, jako ostatně pokaždé, jsem se zoufale snažila ukončit trapnost té chvíle. Falešně jsem se zasmála a prohodila jsem: „Ráda jsem tě viděla.“ Sklopila jsem pohled a pak se podívala na Sheenu a nakonec jsem se rozhodně otočila ve směru fronty.

„Zavolej mi někdy,“ řekl Anthony. Držel v ruce navštívenku. „Dovol mi ti poskytnout pár rad týkajících se kutilství.“

„Máš můj hlas, zlato,“ zašvitořila Sheena a vzala si vizitku. Vy-trhla jsem jí kartičku z ruky a zasunula si ji do kapsy u kabátu. „Díky,“ řekla jsem Anthonymu a doufala, že se ho tím zbavím. „Zavolám.“ V tu chvíli se fronta zase posunula dopředu, a když jsme dospěly ke skleněným dveřím do vnitřního prostoru kina, prstem jsem na něj zamávala a vešla dovnitř.

Měla jsem sklopený pohled o chvilku déle, dokud jsem koutkem oka neviděla, že ve svém dlouhém kabátu už odsvištěl pryč.

Když jsem zvedla oči, Sheena se na mě mračila. „To byl ten chlápek ze železářství, o kterém jsi mi povídala?“ zeptala se. „Ten, co ti chtěl pověsit držák na toaleťák?“

„Jo, ale z hobbymarketu,“ ucedila jsem, „ne ze železářství.“

„Nevíš coby, maj to v OBI,“ řekla rádoby smyslně. „Je sexy.“

„Je developer,“ okomentovala jsem to. Vytáhla jsem vizitku z kapsy a začala si ji prohlížet. Jeho příjmení bylo Doyle. „Anthony Doyle,“ zamumlala jsem pro sebe nahlas. A pak, celkem pateticky, prostě jsem nemohla odolat a musela si v duchu vyzkoušet ještě jinou kombinaci. Heather Doyleová. Neznělo to zas tak špatně.

„Je neuvěřitelně sexy,“ zopakovala Sheena. „Měla bys do toho jít. Já bych do toho teda šla určitě.“

„Vím, že ty jo, přestože jsi vdaná!“ řekla jsem. Natahovala se pro navštívenku, takže jsem si ji strčila zpět do kapsy.

„Ve skutečnosti nejsem vdaná…,“ zamrkala. „Zavoláš mu, že jo?“

Znovu jsem pokrčila rameny.

„Bože! Pořád si stěžuješ, že jsi single…,“ durdila se. „V jednom kuse. O ničem jiném nemluvíš. Že neexistují žádní slušní chlapi nebo jsou všichni gayové, bla bla bla. A pak se stane něco takového… Tím myslím takhle dobře vypadající chlápek se ti doslova plazí u nohou a ‒“

„Prosím, přestaň,“ zarazila jsem ji. Už mnohokrát jsem vedla tyto rozhovory se svými kamarádkami sestřičkami, ale vůbec to nepomáhalo. Moje neschopnost najít si přítele vždy zůstala stejnou záhadou pro mě jako pro ně.

„Vzchop se,“ pokračovala Sheena. „Přestaň se chovat jako puberťák a prostě, víš, popadni život za pačesy. Popadni Anthonyho za pačesy, proboha.“

„Už… přestaň!“ zopakovala jsem ostřeji, než jsem zamýšlela. „Vím to moc dobře. Jde jen o…“

„Jen o co?“

„Nejsem si jistá, to je celý.“

„Něco je s tebou špatně,“ zahučela Sheena.

„Myslíš?“ zeptala jsem se a snažila se, abych zněla namyšleně.

„Víš, jako kdo nejspíš skončíš?“ pokračovala. „Bridget Jonesová! Stoletá v bytě plném koček. Uvědomuješ si to, že jo?“

„Ve skutečnosti Bridget skončila s Colinem Firthem,“ poznamenala jsem. Ale dospěly jsme k pokladně, takže už jsem dál nemusela poslouchat Sheeninu předpověď mé depresivní budoucnosti.

Ten film byly skutečně tak trochu vyhozené peníze. Byla jsem příliš zaměstnaná myšlenkami na Anthonyho vizitku v kapse a na to, jak stárnu v domě plném koček. Byla jsem příliš zaměstnaná přemýšlením o skutečnosti, že mi je třiatřicet a že jsem si vždycky představovala, že budu mít děti, ale už mi dochází čas; o tom, že jsem v životě měla jen párkrát sex a nikdy jsem s nikým nechodila déle než tři týdny, ještě na zdravotnické škole (ukázalo se, že je těžký alkoholik, což byla jasná stopka). Ale Sheena měla pravdu, něco se mnou bylo špatně, věděla jsem to už léta, takže jsem strávila zbytek filmu přemýšlením, ne poprvé, jestli existuje nějaký speciální psycholog nebo kouč na vztahy, se kterým bych mohla probrat svůj strach z mluvení s muži. Protože jinak budu už navždy single.

To, co se stalo potom, je zcela Sheenina vina.

Po filmu jsme zašly na kávu, a zatímco jsem byla na záchodě, aniž bych to věděla, vytáhla mi z kapsy kabátu Anthonyho vizitku.

Všimla jsem si, jak je zvláštně radostná po celou tu půlhodinu, co jsme spolu byly, ale netušila jsem proč. Až do doby, než jsem přišla domů.

Nakrmila jsem Dandyho, posadila se na sedačku k televizi, a když jsem se natahovala pro ovladač, na mé nezničitelné nokii mi zabzučela příchozí zpráva.

„Teda. To je teda program!“ stálo ve zprávě. „S radostí pomůžu. Dej vědět, kdy máš čas.“

Zamračila jsem se na displej a pomyslela si, že si někdo spletl číslo, a už jsem se chystala zprávu smazat, když mě napadlo si zkontrolovat seznam odeslaných zpráv.

„RADA JSEM TE DNES VIDELA,“ stálo v odchozí zprávě. „JESTLI NABIDKA STALE PLATI BUDU RADA KDYZ ME NAUCIS VRTAT. A SROUBOVAT.“

„Kristepane,“ vyjekla jsem nahlas, zmocnil se mě odporný pocit. „Ach, ta kráva!“ A pak jsem si znovu přečetla zprávu, kterou Sheena poslala, a všimla jsem si tečky, kterou napsala mezi vrtat. A šroubovat. Psaní zpráv na nokii nebylo tehdy nic jednoduchého, vyžadovalo několikeré stisknutí tlačítka pro každé písmeno. Interpunkce se nedělala ani náhodou. Cítila jsem se tak trapně, až se mi chtělo brečet.

Anthonymu jsem se, jak se ukázalo, ale opravdu líbila. Teď měl moje číslo a zprávy nekončily.

Jeho nadšení mi ale stejně nedávalo smysl – upřímně nerozumím, co ho na mně tak přitahovalo. Ovšem o pár dní později, popostrčená, ne – donucená Sheenou, jsem se rozhodla do toho jít, jen abych viděla, co se stane. Myslím, že jsem byla už příliš dlouho sama. Naše první oficiální rande se konalo v honosné restauraci, která byla v podstatě pizzerie se svíčkami. Proti pizze nic nemám a přiznávám, že romantická atmosféra, kterou dokreslovaly svíčky, se mi docela líbila.

Anthonymu to v tmavomodrém obleku s rozhalenou košilí slušelo. Byl zdvořilý, dokonce gentleman, když stál za mnou, aby mi pomohl z kabátu, a pak se zdržel dost dlouho na to, aby mi odsunul židli, abych se mohla usadit. Nikdy předtím jsem neviděla, že by to někdo skutečně udělal – tedy alespoň ne mimo černobílý film.

Vzpomínám si, že hodně mluvil o sobě. Vyprávěl mi o tom, jak vyrůstal ve Warringtonu a jak „vydělává ranec“ v realitách, což mi připadalo trochu moc suverénní a vychloubačné na to, aby to někdo říkal na rande, ale protože jsem byla tak stydlivá, byla jsem v podstatě šťastná, že mluví jen on.

Na druhé rande jsme šli do restaurace The Millers Arms a seděli jsme před poblikávajícím ohněm. Ant byl zase upovídaný a velmi nabuzený.

Třetí rande bylo ve vinárně Alberrys a tentokrát jsem ho pozorovala, jak pije (s rozumem), pochopila jsem náznak, že se nechystá jet potom domů, a dovolila jsem mu trochu mě přiopít lahodným chardonnay. Sledovala jsem ho, jak mě doprovází domů, pak se sám zve na kávu. Zaznamenala jsem jemnou přítomnost jeho ruky na zádech, když jsem vařila vodu.

Byla jsem tak nervózní, že jsem měla pocit, jako bych vystoupila ze svého těla a pozorovala celé dění zvenčí – sledovala jsem sama sebe, jak jsem sváděná.

Byla jsem překvapená, když jsem se krátce po kávě ocitla vleže pod jeho vysokým, štíhlým tělem; pak v šoku, když do mě vstoupil, a nakonec jsem si oddychla, vzpomínám si, když jsem si uvědomila, že se do mě jeho ne nevýrazně vypadající orgán vejde. Obávala jsem se, abych to vůbec zvládla, protože jsem hodně vypadla z praxe. Pomyslela jsem na to, že bych ho požádala, aby použil kondom, ale nesebrala jsem v sobě dost odvahy, abych přerušila něco, co se v tu chvíli už vlastně dělo.

Když to bude mít nějaké následky, řekla jsem si, budu to prostě muset vyřešit potom.

Bylo to všechno o trochu rychlejší, než bych si přála, a zrovna ve chvíli, kdy jsem se začínala uvolňovat, jsem pochopila, že je konec. Ale abych byla upřímná, nemohla jsem říct, že bych s tím měla jakýkoli problém. Ve skutečnosti se mi líbilo cítit jeho tělo, užívala jsem si způsob, jakým jeho rozložitost tak nevyhnutelně dominovala nad mým drobným tělem.

Od té chvíle jsme byli pár, a i to mě překvapilo.

Nejsem si úplně jistá, co jsem očekávala, ale předpokládám, že jsem si myslela, že nastane chvíle, kdy se budu muset rozhodnout, jestli spolu chodíme, nebo ne. Myslela jsem si, že se aspoň dostaví okamžik vědomého rozhodnutí, položená otázka, odpověď na ni, zatímco ve skutečnosti se zdálo, že se náš vztah prostě udál, jako když na sebe sněhová koule nabaluje další vrstvy a zvětšuje se, když se kutálí z kopce. Ukázalo se, že to je dotazování, odmítání nebo pokus o změnu směru, což vyžaduje snahu, a pamatuju si, jak jsem si pomyslela: Je to tak snadné, že? Kdo by to tušil?

Jednou večer se mi konečně podařilo vyslovit slovo kondom, ale když Ant tvrdil, že kdykoli si ho nasadí, není schopen udržet erekci, zjistila jsem, že se cítím příliš v rozpacích na to, abych to dál rozebírala.

Rozhodla jsem se, že bych měla nejspíš zajít k doktorovi a nechat si předepsat antikoncepci, ale neustále jsem se zapomínala objednat, jak už to bývá, když člověk zapomíná udělat věci, do kterých se mu nechce. Pokaždé když jsme spolu měli sex, jsem se uklidňovala myšlenkami na Sheenu, která se skoro celých posledních deset let neúspěšně pokouší otěhotnět. Jak se zdálo, není to něco, co se nutně přihodí jen tak.

Pak se v kelímku v koupelně objevil druhý kartáček. Zírala jsem na něj, když jsem jednou ráno seděla na záchodě, a zamyslela se nad tím, jestli se mě neměl Anthony nejdřív zeptat. To, že si u mě nechal kartáček, mi připadalo jako definitivní označkování si teritoria, jako když psi očurávají pouliční lampy, jen aby ukázali, že můžou. Ale připomněla jsem si, že jsem, co se randění týče, velmi nezkušená, a tak jsem neřekla nic, ani když se v mé šatní skříni objevila náhradní košile a v dolní zásuvce se zjevily ponožky a spodky a pak i kravata.

Asi tři týdny poté, co jsem si konečně připustila, že by mohlo jít o to, čemu lidi říkají „vztah“, mě probudil zvuk přesouvání nábytku.

„Takhle je to lepší,“ prohlásil Ant, když jsem vešla do svého obýváku. Přesunul televizi k protější zdi a celou pohovku otočil o devadesát stupňů. „A už se ti neleskne obrazovka.“

Zamyslela jsem se nad novým uspořádáním a rozhodla jsem se, že se mi to ani trochu nelíbí. Ale když jsem otevřela pusu, abych mu to řekla, Ant mě předběhl: „Říkám si, že bychom později mohli zajít ke mně. Už je na čase, abys to tam viděla. Co myslíš?“

„Aha?“ zareagovala jsem. „Aha, tak teda dobře.“

„Ano?“ zeptal se Ant a já jsem si uvědomila, že zní nejistě. Abych řekla pravdu, začínala jsem už pomalu o existenci Antova „malého domku“ ve Sturry pochybovat, ale teď to přišlo, oficiální pozvání na návštěvu. Rozhodla jsem se, že se prozatím s novým uspořádáním nábytku nejspíš můžu smířit.

„Ano, to bych moc ráda!“ změnila jsem tón. „To by bylo skvělé!“

Anthonyho auto – vypulírovaný šedý kabriolet BMW, který vypadal, jako by v něm nikdy nikdo předtím neseděl, natož aby se v něm kdy jezdilo – byl pro mě šok, ale proti jeho domu to nebylo vůbec nic. Ve skutečnosti, když vjel na příjezdovou cestu, jsem si myslela, že se jen stavujeme u někoho na návštěvu.

„Tak co říkáš?“ zeptal se a skrz přední okno ukázal na výhled na garážová vrata.

„Je to…Ach! To je ono?“ zalapala jsem se po dechu. „Jsme tu?“

„Samozřejmě, že to je ono,“ řekl a poprvé od doby, kdy jsem ho poznala, zněl naštvaně. „Cos čekala? Buckinghamský palác?“

„Ach, ne… jen… ne něco tak luxusního,“ zalhala jsem. „Vypadá úplně nový.“

„To vesměs je. Koupil jsem ho jako investici. Dali mi dobrou cenu, protože developer zrovna krachoval.“

Očekávala jsem, že jeho „baráček“ ve Sturry bude vypadat, no, jako domek. Měla jsem představu doškové střechy a nízkých trámů, otevřených krbů a takových těch starodávných okenních tabulek, díky nimž venkovní svět vypadá zvlněně. Místo toho Ant bydlel v něčem, co by se dalo popsat jen jako nově postavený luxusní bungalov.

Když jsme vešli plastovými vstupními dveřmi dovnitř, překvapení nekončilo: dokonalé béžové stěny, pěkné vázy v pastelových barvách, moderní umění a zabudované náladové osvětlení, které stisknutím tlačítka měnilo barvu. Nábytek byl moderní a vypadal jako z IKEA, ale jak mě Ant informoval, byl z Itálie. „Je to samozřejmě podstatně dražší,“ podotkl, „ale také mnohem lepší kvalita. Mám rád od všeho jen to nejlepší. To je moje životní filozofie.“

Cupitala jsem za ním (donutil mě, abych si nechala boty v botníku v chodbě) po kobercích tak vysokých, že jsem jen z chůze po nich měla mořskou nemoc. V obývacím pokoji mi hrdě ukázal tolik techniky, která by naplnila police malého krámku s elektrem, dokonce i stisknul tlačítko, aby předvedl kino plátno, které sjelo od stropu.

Předstírala jsem, že to na mě udělalo dojem, ale začala se na mě valit vlna úzkosti. A bylo mi z toho všeho jasné, že Anthonymu nešlo o nic jiného, než aby vlastnil ode všeho nejdražší model, ale přitom neměl ani za mák vkusu.

Ukázal mi ložnice – byly jako v hotelu a bezvadně uklizené (postel měla elektrické polohování, což mi pyšně předvedl) – pak plně vybavená kuchyň (lednička byla prázdná – zkontrolovala jsem to) a nakonec mě vzal ven na terasu, abych se podívala na jeho umělohmotný trávník.

„Nemám čas na zahradničení,“ vysvětlil, „takže tohle je pro mě ideální.“

„Vypadá to celkem realisticky,“ poznamenala jsem.

V podstatě jsme ale skoro vždy přespávali u mě, protože pro mě bylo snazší ráno do práce jezdit z mého bytu, ale začínala jsem pochybovat, jestli to byl skutečný důvod. Ten dům vypadal až moc jako ukázkový dům, že jsem pochybovala, jestli je vůbec jeho.

Anthony za námi zatáhl dveře, venku mrzlo – a dovedl mě zpátky ke vchodovým dveřím, kde mi podal z botníku mé boty. „Odcházíme?“ zeptala jsem se.

„Ano, promiň, dneska odpoledne se musím zastavit za mámou,“ omluvil se. „Nezmínil jsem to?“ Odpověď byla jasné ne, nezmínil to, a byla jsem si poměrně jistá, že to dobře ví.

„Nejsi na mě naštvaný, že ne?“ zeptala jsem se.

„Ne,“ řekl a vyšel ven z domu a cinkal si klíči. „Proč? Měl bych být?“

Během těch prvních dnů jsem se pokusila vyjádřit své obavy slovy, ale bylo to těžké, protože ani pro mě samotnou nebyly snadno definovatelné. Pokusila jsem si o tom promluvit s mámou, se svou sestrou Kerry a se Sheenou. Ale kontext, jak jsem zjistila, je vše a stejná slova nesou kolikrát naprosto odlišný význam podle toho, kdo přesně je vyslovuje.

Takže, když se o vás ví, že jste byla léta single, například, nebo jste utekla z mnoha schůzek s opačným pohlavím, je těžké znít příčetně, když si stěžujete na svého nového přítele, ať je důvod jakýkoli.

„Je příliš čistotný, říkáš?“ řekla máma a v ozvěně svých slov na telefonní lince jsem jasně slyšela, jak nesmyslně to zní. „Je příliš na nové technologie… dobře,“ řekla Kerry nezaujatě, statečně se mě snažila pochopit a nabádala mě, abych to ihned přestala řešit.

V průběhu let se situace změnila a zdá se, že jsem si už vysloužila mít na takovéto věci vlastní názor. Takže když tento příběh vyprávím, tak lidi, kterým ho vyprávím, místo aby jen zarytě mlčeli, se zděšením opakují moje slova. „Měl abecedně seřazená cédéčka?“ vydechnou. „Měl knihy srovnané podle barev? To už samo o sobě mělo volat na poplach, ne?“ Ale v té době to tak nebylo.

„Pochybuješ, protože má dva druhy jaru?“ vzpomínám si, jak mi řekla posměšně Sheena. A přestože jí naprosto unikalo to hlavní, jak šíleně děsivé je, když osmatřicetiletý muž má dva druhy jaru, aby uklízečka mohla dvakrát týdně projet myčku, odpověděla jsem: „Máš pravdu, jsem směšná.“ A byla jsem vystavena tolika pochybnostem, že jsem udělala vše, co bylo možné, abych sama sebe přesvědčila, že to je pravda.

„Ale je na tebe hodný?“ zeptala se mě máma a přerušila mé ufňukané blábolení. A jediná upřímná odpověď, kterou jsem jí v tu chvíli byla schopná dát, byla: „Ano, je na mě hodný.“

„To je dobře!“ uzavřela to. „Považuj se za šťastnou. Milý, střízlivý muž se jen tak nenajde. A jestli o tom někdo něco ví, tak jsem to já.“

Ant se ke mně nadále choval pěkně a ukázalo se, že všechno, co řekl, je pravda. Pracoval v realitách, bungalov byl jeho a v neděli skutečně navštěvoval matku. Na chvíli se mé pochybnosti rozptýlily a začala jsem si užívat ten úplně nový pocit být ve vztahu.

Pokusila jsem se u něj přespávat v pátek a v sobotu večer. Většinou mě vždy vozil mezi Sturry a Canterbury, bez jediné stížnosti si přizpůsoboval pracovní dobu, aby odpovídala té mé. Když nemohl, jela jsem vlakem.

I když se zdálo, že má překvapivý počet pravidel týkajících se všemožných věcí: například dva různé jary; dávání talířů do myčky hned po jídle; stírání skleněné příčky ve sprchovém koutu hned po sprchování… přesto mi skládal hodně komplimentů, říkal mi, jak jsem hezká nebo jak ho vzrušuje moje „roztomilé tělíčko“. Podezřívala jsem ho, že je něco špatně s jeho zrakem, ale lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem zároveň necítila ohromný pocit úlevy. Aspoň jeden člověk na planetě mě viděl takhle.

Během mé čtvrté návštěvy v „baráčku“, jak svému domu rád říkal, mě překvapil tím, že mě jako obvykle hned neposílal domů, ale místo toho se zeptal, jestli by mi nevadilo vzít si na sebe pěkné šaty.

U Anta jsem v té době už měla nějaké oblečení, včetně jedněch letních šatů. Vykoukla jsem na zahradu – bylo vlhké, větrné březnové ráno, a přestože už bylo skoro jedenáct, byla pořád skoro tma. Takže jsem mu vysvětlila, že na letní šaty je poněkud chladné počasí.

„I tak si je vezmi,“ řekl. „Budeš v pohodě.“

Znova jsem se podívala na zahradu, a přestože mi většinou nevadilo, když se ke mně choval takhle autoritativně, odpověděla jsem: „Ante, dneska si na sebe nevezmu letní šaty. Každopádně, nevezeš mě už domů? Proč ti záleží na tom, co mám na sobě?“

„Chtěl jsem tě vzít na návštěvu k mámě,“ pravil. „Myslel jsem si, že by se ti mohl líbit výlet k moři.“

„Aha,“ řekla jsem a pomyslela jsem si: Teda, to je vážné. Setkání s tchyní! „Jistě, to by bylo pěkné, Ante. Ale jestli tam není lepší počasí, o čemž pochybuju, tak si nemyslím, že si na sebe vezmu letní šaty.“

„Ach, tak si vezmi sakra, co jen chceš,“ odsekl mi Ant. „Nevím, proč mi na tom vůbec záleží.“

Byla jsem v takovém šoku, až mi spadla brada.

Cesta do Broadstairs trvala asi čtyřicet minut a ani na chvilinku nepřestalo pršet. Antova nálada zůstala tak temná a skličující jako počasí a já si nemohla pomoct, ale měla jsem pocit, že bych se nejradši vrátila k sobě do bytu, ke své noční košili a svému opuštěnému koťátku.

Měla jsem podezření, že Antovo mlčení bylo způsobené mým odmítnutím obléct si šaty, ale byla jsem si poměrně jistá, že je to bezdůvodné, a obávala jsem se, že bychom se kvůli tomu mohli pohádat, tak jsem nic neřekla. Místo toho jsem seděla s dlaněmi v klíně a pozorovala stěrače odhazující déšť tam a zpět.

Když jsme projížděli kolem ukazatele do Broadstairs, na chvilku jsem zapomněla, že mám být uražená. „Jaká je?“ zeptala jsem se a zašklebila jsem se, když jsem si uvědomila, že jsem promluvila jako první.

„Kdo?“ zeptal se natvrdle.

„Tvoje máma,“ odpověděla jsem. „Nikdy jsi mi toho o ní moc neřekl.“

„No, je moje matka,“ řekl, a když na mě pohlédl, zkrabatil nos a pokrčil rameny.

Chvíli jsem se pokoušela přijít na to, jestli to, že má mluvit o své matce, je vysvětlením pro to, proč ji nedokáže popsat, nebo jestli to měl být dostatečný popis. Tak jsem zkusila jinou taktiku. „Co dělala?“ zeptala jsem se. „Když pracovala, myslím.“

„Nepracovala,“ řekl. „Byla příliš zaneprázdněná na to, aby mohla chodit do práce.“

„Aha?“ řekla jsem. „Čím byla zaneprázdněná?“

„Byla zaneprázdněná tím, že byla matkou,“ odpověděl.

Otočila jsem se k postrannímu okénku, diskrétně jsem protáhla obličej a zmlkla jsem.

Dům jeho matky byla typická výstavba z devadesátých let, která by se nejlépe dala popsat jako „byty na důchod“. Byt byl v domě asi jen kilometr od moře, ale byl natočený na druhou stranu a byl z něj výhled na parkoviště u supermarketu.

Anthony koupil květiny v obchůdku na rohu, a když jsme přišli k jejím zářivě modrým dveřím, držel je před sebou, aby to byla první věc, kterou jeho matka uvidí.

Na Marjory, vyšší šedovlasou ženu, květiny, které bez zájmu odložila, neudělaly žádný dojem. Vypadá tak na sedmdesát, pomyslela jsem si, a kolem koutků měla hodně vrásek, které se zdály být způsobeny neustálým úšklebkem s pevně semknutými rty. Kdybych řekla, že mi nepřišla jako člověk, který je sympatický na první pohled, byl by to hodně slabý výraz.

„Takže to jsi ty, teda?“ zeptala se a prohlížela si mě ze svého vyvýšeného místa na schodech. „Skutečně malé pivo, že jo?“

Měla jsem pocit, jako by mi vlepila facku, ale když jsem se otočila na Anthonyho pro trochu podpory, jen mi pokynul bradou, abych šla za ním do bytu.

„Tak se už sakra posaďte,“ řekla, což vyznělo, jako bychom uprostřed pokoje postávali už několik dlouhých minut, ne jen pár vteřin. „Udělám čaj.“

Ztěžka jsem polkla a posadila se na kraj květované pohovky, rozhlížela jsem se po pokoji po drobnostech vystavených na nábytku – vypadalo to, že matka má slabost pro porcelánové krávy. Místnost byla velmi přetopená, takže mi připadalo, že se tam i těžko dýchá. Poklepala jsem na místo vedle sebe a doufala jsem, že mi Antova blízkost poskytne trochu podpory, ale místo toho si povzdechl a následoval svou matku do kuchyně.

„Jsou od pumpy,“ slyšela jsem ji říkat, pravděpodobně odkazovala na květiny. „Nechápu, že si děláš škodu. Nevydrží dýl než den.“

„Nejsou od pumpy,“ odpověděl Anthony. „Jsou z toho květinářství na rohu.“

„Hmm,“ zabručela. „V tom není rozdíl. A to je ona, že jo? Ta, o které jsi mi pořád povídal?“

„Ano, mami. Řekl jsem si, že je už načase, abyste se po-znaly.“

„Kdyby sis našel ještě o něco menší model,“ uchechtla se, aniž by se snažila být alespoň trochu diskrétní, „mohl bys ji nosit v kapse.“

„Mami,“ vzdychl Ant a zněl zčásti ukňouraně a zčásti pobaveně. „Buď trochu milá.“

„A proč je oblečená jako kluk?“ zeptala se Marjory.

„Je zima,“ opáčil Ant. „Není zrovna počasí na šaty, že ano?“

„Zima?“ podivila se. „Vy dneska nevíte, co je zima. To když já byla mladá, kluci vypadali jako kluci a holky jako holky, bez ohledu na počasí.“

„Mami,“ snažně ji prosil Ant. „Přestaň s tím, ano?“

Zůstali jsme tam jen hodinu, ale abych byla upřímná, připadalo mi to jako nejmíň čtyři.

Nejdřív jsem se pokoušela udělat, co jen bylo v mých silách, abych prolomila Marjoryino ledové opevnění tím, že jsem se ji pokoušela všemožně okouzlit. Ale bylo zřejmé, že je to nemožný úkol – na mé poznámky odpovídala v nejlepším líným sarkasmem, v nejhorším mlčela a ušklíbla se – rychle jsem to proto vzdala.

Místo toho jsem seděla a poslouchala ji, jak mluví na svého syna. Zvolila jsem předložku na místo se, nebo dokonce k úmyslně, neboť to byl mnohem více monolog než konverzace.

Marjory si v podstatě jen stěžovala. Stěžovala si na bolest v kyčli a na hlučného souseda. Stěžovala si na neschopné idioty na radnici a na děti, které se pro legraci rychle projíždějí auty na parkovišti; na někoho, kdo se jmenuje Trish, která jí nevrátila plastové krabičky na jídlo, a na „imigranty“, kteří byli důvodem, proč se nemůže objednat na kliniku. Nakonec si stěžovala na doktory (čímž naznačila, že se nakonec objednala), kteří ani nemluví, jak Marjory prohlásila, „správně“ anglicky.

V jednu jsme už byli zase venku, a protože přestalo pršet, vyrazili jsme na procházku na pobřeží, kde jsme se chystali najíst. Nebe nad mořem vyhlíželo dramaticky, vlevo byly temné mraky a vpravo malebné cáry slunečné oblohy nad vlnami.

„Miluju moře,“ prohodila jsem a děkovala osudu, že Marjory musela kvůli své bolavé kyčli zůstat doma.

„To máma taky,“ řekl Ant. „Proto se sem taky vrátila.“

„Z Warringtonu?“ zeptala jsem se. „Tam jsi vyrostl, že ano?“

Ant se zastavil před restaurací s fish and chips a otevřel mi dveře. „Jo, přestěhovala se sem zpátky, když táta odešel,“ odvětil a následoval mě dovnitř. „Vyrostla v Botany Bay. Je to jen kousek odsud po pobřeží.“

Skoro jsem se zeptala, proč jeho otec odešel, ale rozhodla jsem se, že by to nejspíš bylo netaktní. A navíc, „proč“ se zdálo být celkem jasné, neboť kdo by asi tak byl schopen s Marjory vydržet? „Byla vždycky taková?“ zeptala jsem se místo toho, když jsme si sedali, neboť jedna myšlenka vedla k druhé.

„Jako jaká?“ zeptal se Ant a zněl vskutku zmateně. Vzal do ruky jídelní lístek a začal ho číst.

„Nevím,“ řekla jsem a snažila se našlapovat velmi opatrně. „Nezdála se mi úplně šťastná.“

„Šťastná?“ protáhl Ant, pohlédl na mě a zamračil se.

„Ne. Víš, zdála se tak trochu podrážděná, nebo ne?“

„Podrážděná? Teda,“ zavrtěl hlavou a pozvedl obočí. „A co tě přivádí k takovému závěru, slečno psycholožko?“

„No, nebyla na mě zrovna milá,“ poznamenala jsem.

„Ne?“

„Ne. Nazvala mě malým pivem… Říkala ti, že menší model sis najít nemohl. Nebylo to zrovna taktní, nemyslíš?“

Ant se tomu zasmál a byl to upřímný smích, který vyvěral z hlu-bin jeho nitra.

„Promiň. Myslím, že jsem ten vtip tak úplně nepochopila,“ řekla jsem a do hlasu se mi vetřela hořkost.

„Neříkej mi, žes to nevěděla,“ zasmál se Ant a něco v jeho úškleb-ku mi připomnělo jeho matku. Do té doby jsem netušila, odkud se to bere, ale když jsem to teď už věděla, děsilo mě to.

„Co jsem nevěděla?“

„Že jsi malá,“ pronesl.

„To samozřejmě vím,“ odpověděla jsem. Začínala jsem se dostávat na hranici mezi vztekem a slzami a opravdu jsem nechtěla sklouznout ani do jednoho, ne teď, ne tady v restauraci. „Vím, že nejsem zrovna největší, ale…“

„Takže v podstatě jenom zmínila to, co je zřejmé,“ skočil mi do řeči Ant.

„Ano, ale proč?“

Pokrčil rameny. „Jak to mám vědět? Můžeme se za ní zastavit cestou zpátky a můžeš se jí zeptat, jestli chceš. Takže, co si dáš? Myslím, že já si dám jenom rybu s hranolky.“

„Takže jeho matka je strašná,“ prohlásila máma, když jsem jí ten večer zavolala. „Ne každý má takový štěstí jako ty, zlatíčko.“

„Jo, ale ona je opravdu strašná,“ trvala jsem na svém. „A on se mě ani nezastal.“

„Myslela jsem, že jsi řekla, že se tě zastal,“ odpověděla máma. „Že ji požádal, aby byla milá.“

„Jo, to ji požádal, ale nebyla. Nebyla milá ani trochu.”

„Podívej se, zlato,“ vzdychla máma. „Chceš radu?“

„Jistě,“ řekla jsem. „Sem s ní.“

„Nezačínej válku s jeho matkou. Protože to je bitva, kterou nemůžeš nikdy vyhrát.“

„Ale ona je…“

„Prostě ji vídej co nejméně, a když už ji uvidíš, tak ji prostě ignoruj. Nechodíš koneckonců s ní. Ale ať už uděláš cokoli, hlavně se ho nepokoušej přinutit, aby si vybral, protože krev je víc než voda, a to je to. Jestli ho donutíš, aby si vybral mezi vámi dvěma, skončíš zase sama, a to si nikdo z nás nepřeje, nebo snad ano? Jediný způsob, jak můžeš dostat maminčina chlapečka pryč od maminky, je čekat.“

„Čekat,“ opakovala jsem. „Čekat na co?“

„Nakonec buď pochopí, anebo zemře,“ uzavřela to máma. „Vlastně se s tebou potřebuju vidět,“ dodala pak. „Můžeš přijet příští víkend?“

Nemohla jsem. Následující víkend jsem musela pracovat. Vzala jsem směnu za Sheenu, která měla dovolenou.

„Tak teda ten potom,“ navrhla máma.

„Mohla bych poprosit Anta, aby mě přivezl,“ navrhla jsem. Možná je načase, aby se s ním také seznámila. Aby se sama mohla rozhodnout, co si o něm má myslet. „Aby sis na něj mohla sama udělat názor.“

„Ne, to nedělej,“ vyhrkla máma, čímž mě překvapila. „Chci tě mít jenom sama pro sebe.“

Následující dva týdny jsem Anthonyho moc neviděla. Několik večerů musel pracovat, jít na večeři a na víno s nějakým developerem, se kterým se pokoušel uzavřít smlouvu, a když nepracoval, tvrdil, že je unavený. Protože jsem i já musela pracovat celý víkend, byla jsem teď po večerech také unavená, tak mi to vlastně ani moc nevadilo.

Takže jsem trávila čas Dandym, zírala jsem, ale ne zas moc, na televizi, na které se už nedělaly odlesky. Ukázalo se, že způsob, jakým Ant uspořádal sedačku, byl nakonec opravdu lepší.

Ve skutečnosti mi nevadilo, že jsem sama, protože jsem se ten týden s Antem sešla jen jednou, ve středu na oběd, a nebyl vlastně ani moc příjemný. Tak nějak se zdál jiný – nepříjemnější, drsnější, víc jako jeho matka, možná. Pomyslela jsem si, jestli to byla jenom nějaká epizoda, nebo jestli se mezi námi něco zlomilo. Možná setkání s jeho matkou změnilo způsob, jak jsem na něj nazírala, jak už jsem ho pak viděla pořád. Ať už bylo vysvětlení jakékoli, zjistila jsem, že se mi ulevilo, když řekl, že na mě nemá čas.

Na konci druhého týdne jsem měla pocit, že se dostávám k pomyslnému bodu zlomu, kdy se budu muset rozhodnout. Nastal čas, abych ten vztah ukončila, pomyslela jsem si. Musela jsem prostě najít odvahu, abych to řekla přátelům a rodině, abych dokázala čelit jejich soudům o tom, že jsem vlastně ve vztazích zase neuspěla, přestože jsem měla šanci nějaký mít. Kerry se mě nejspíš znovu zeptá, jestli si nechci přiznat, že jsem lesba, a máma bude mít starosti a bude zklamaná. Ale nefungovalo nám to a já jsem si uvědomila, že hluboko v duši jsem vždycky věděla, že nám to fungovat nebude.

Máma bydlela ve dvojdomku, do kterého jsme se přestěhovali chvíli předtím, než táta zemřel, a dostat se tam byla naprostá noční můra.

Byla to malá víska, která se jmenovala Oxen End, asi deset mil od Braintree. Mámin poslední záchranný plán, její poslední pokus, když se tátu snažila zachránit, byl dostat ho pryč od hospod. Jelikož stejně bez problémů řídil opilý, aby se dostal do vedlejší vsi, nebo dokonce až do Braintree a pak zpátky domů, a měl tajně nakoupené lahve vodky, které si schovával pod náhradním kolem, nakonec v tom nebyl žádný rozdíl. Jestli cokoli, tak byl zázrak, že nikoho nezabil.

Protože máma neřídila, byla to nakonec ona, kdo skončil osamocený uprostřed ničeho. Naštěstí si po jeho smrti našla přátele, kteří mají auta.

Nedostatek pravidelné veřejné dopravy spolu s mou neschopností udělat si řidičák – třikrát jsem neudělala jízdy, než jsem to vzdala – to byl hlavní důvod, proč jsem vzala práci v Canterbury, kde byla dobrá veřejná doprava, zároveň ale také důvod, proč jsem mámu od Vánoc nenavštívila.

Cesta, která obvykle trvala asi pět hodin od dveří ke dveřím, zahrnovala vlak do Stratfordu, potom další do Braintree, následovaný vlakem do Great Bardfield a potom buď se nechat odvézt nějakým kamarádem, nebo jet taxíkem (když jsem nějaký sehnala) a pak ještě neuvěřitelně dlouhá chůze po tmavých okresních cestách, na kterých nejsou chodníky. Právě proto jsem se pokoušela nastudovat různé jízdní řády na pátek večer, když mi zavolala Kerry.

„Ahoj,“ pozdravila mě. „Říkala jsem si, jestli nechceš, abych tě zítra vyzvedla v Braintree?“

„Ty jedeš taky?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Zjevně ano,“ přisvědčila. „Máš představu, o co jde?“

„Vůbec ne. Myslela jsem si, že mám přijet jenom já.“

„Máma mě poprosila, abych nebrala Agátu, což se mi zdá divný,“ poznamenala Kerry.

„Mně řekla, abych nebrala Anthonyho,“ řekla jsem. Ne že by se mi zrovna chtělo.

Ale bylo nezvyklé, že tam máma nechtěla Agátu. Kerry si často stěžovala, že máma má její polskou přítelkyni radši než svou vlastní dceru. „Děje se něco?“ zeptala jsem se. „Myslíš, že je to něco vážnýho?“

„Možná konečně prodává ten příšernej barák.“

„Bože, to by bylo skvělý,“ zaradovala jsem se. „O Vánocích teklo střechou, zahrada se už naprosto vymkla kontrole.”

„No, nejspíš to zjistíme zítra,“ podotkla Kerry. „Možná v Maroku potkala nějakýho fousatýho chlapíka a chce za ním emigrovat.“

„Bože, s tím nezačínej,“ zasmála jsem se.

„Jsem zdrcená, že nebudu mít šanci poznat se s Anthonym,“ prohlásila Kerry.

Přestože jsem dost pochybovala o tom, že upjatý Anthony by s mou veganskou všeobjímající sestrou mohl kdy vycházet, řekla jsem: „Jo, je to škoda. Ale abych odpověděla na tvou otázku, ano, prosím, vyzvedni mě. Právě se koukám na vlaky, a už tak je to horor dostat se jenom do Braintree.“

V sobotu ráno jsem se probudila překvapivě strašně unavená. Cítila jsem se bezdůvodně ospalá a bylo mi tak nějak špatně od žaludku, připadala jsem si, jako bych celou noc nespala, a i tak jsem se v sedm přinutila vstát z postele a jít se vysprchovat. Vyčistila jsem Dandyho záchod (ble), nandala mu do misek dost jídla a pití na zbytek víkendu a pospíchala jsem ven.

V osm jsem už byla na vlakovém nádraží a před osmou na Ashford International, kde jsem z okýnka pokukovala na ty šťastnější, kteří byli na cestě do Paříže, a ne do Oxen End. A ještě ke všemu je čekala i mnohem kratší cesta než mě.

Jak kolem mě probíhala krajina hrabství Kent, přemýšlela jsem nad svou únavou a nevolností a uvědomila si, že se zároveň cítím i nafouklá. Kerry, která byla něco jako závislák na potravinových doplňcích, bude určitě mít něco, co mi pomůže se zadržováním vody, pomyslela jsem si. A až potom mi to došlo: vynechala mi menstruace. Měla jsem už téměř dva týdny zpoždění.

Pozorovala jsem rychle ubíhající okolní krajinu, a když vyšlo slunce, zavřela jsem oči a nechala si ho problikávat skrz oční víčka. Začala jsem se postupně probírat signály, které mé tělo během posledních dvou týdnů vysílalo: citlivá prsa, únava, změny nálad, a čím víc jsem o tom přemýšlela, tím přesvědčenější jsem byla. Pokusila jsem se lehce zamyslet nad tím, jak šokovaná a vystrašená jsem, jednoduše proto, že jsem vždy předpokládala, že se tak budu cítit. Ale co mi paměť sahá, děti jsem vždycky chtěla. Vlastně „chtěla“ není ten pravý výraz, který by to přesně vystihoval – prostě jsem si nikdy nebyla schopná ani představit, že bych děti neměla. Trvalo mi chvíli, než jsem si byla schopná připustit, že můj převažující pocit je radost.

Nedávali jsme si vůbec pozor, tak jsem jen těžko mohla tvrdit, že jsem byla překvapená. Bude Ant překvapený, když to bude pravda? ptala jsem se sama sebe. Předpokládal, že beru antikoncepci? Nebo si prostě o našem vztahu myslel, že je dlouhodobý a možná i plodný? Měla jsem takové podezření, že jednoduše neshledával mou kapacitu otěhotnět jako něco, co by mohlo být jakýmkoli způsobem jeho zodpovědností, a možná měl i pravdu. Koneckonců, to já jsem věděla, že prášky neberu. Stačilo mu to jen říct. Ale to jsem neudělala. Neřekla jsem mu to a odmítla myslet na to, co se může stát.

Zůstala bych s ním, kdyby se neukázalo, že jsem těhotná? Sama sebe jsem překvapila tím, že jsem si pomyslela, že je to nepravděpodobné, a ještě víc jsem se vylekala, když jsem si uvědomila, že myšlenka, že bych byla matka samoživitelka, mi nepřipadala zas tak děsivá. Takže možná moje neschopnost objednat se na gynekologii a zařídit si antikoncepci byla popoháněna mou podvědomou touhou mít děti.

Ale na druhou stranu by mé těhotenství možná mohlo změnit náš vztah k lepšímu. Možná by i mohlo změnit Anta samotného. Toužila Marjory s pevně semknutými rty po vnoučatech? A pokud ano a já bych jí je poskytla, změnila by svůj přístup ke mně?

Mám podezření, že za to mohly hormony, ale začala jsem si dělat seznam Antových dobrých vlastností: štědrost, profesionalita v práci, schopnost a touha se starat. Snila jsem, představovala jsem si nás jako dokonalou malou typickou rodinku v našem luxusním budoucím domě. Sebe jsem si představovala, jak podávám lahodné, výživné jídlo svému těžce pracujícímu manželovi, zatímco náš roztomilý, neuvěřitelně inteligentní syn vypráví tatínkovi o tom, jak se měl ve škole… A styděla jsem se za to, že mi ta představa přišla tak svůdná.

Měla jsem toho tolik na přemýšlení, až mi poprvé přišlo, že cesta skončila dřív, než začala. Oknem jsem najednou viděla značku „Braintree“ a musela jsem pospíchat, abych stihla vystoupit z vlaku dřív, než se zase rozjel.

Na parkovišti jsem uviděla Kerry, jak sedí ve svém starodávném zeleném Volvu. Hlasité rytmy reggae, které poslouchala, způsobily, že se klepala postranní okénka. Na veřejnosti si v klidu balila jointa a první, co pronesla, když jsem otevřela dveře a usadila se vedle ní, bylo: „Sakra, ty teda vypadáš skvěle! To je vliv Anthonyho?“

„To si teda nemyslím,“ odpověděla jsem jí a natáhla se, abych ztlumila hudbu. A pak, aniž bych to měla v úmyslu, jsem dodala: „Ne, ale myslím, že bych mohla být těhotná. Právě jsem na to přišla.“ Zjevně šlo o tajemství, které jsem nebyla schopna zpracovat sama.

„Sakra,“ vydechla Kerry a znovu lehce zvýšila hlasitost hudby. „Kecáš!“

„Nejsem si jistá,“ informovala jsem ji. „Ale zcela jistě jsem to nedostala a cítím se nateklá a je mi tak trochu blbě, takže…“

„Tak na mě aspoň přestane naše stará dáma tlačit,“ řekla a olízla joint, aby ho zalepila, a zvedla ho ke rtům. „Chceš skočit do lékárny a koupit test?“

„Ne,“ odmítla jsem to. Ani náhodou jsem se to nechystala udělat v domě své matky. Zrovna při této životní události jsem chtěla být sama se svými pocity.

„Opravdu?“ trvala na svém Kerry. „Je tady jedna hned ‒“

„Ne!“ pronesla jsem důrazněji. „A prosím, nehul to, když řídíš. Děsí mě to. Navíc, jak jsem řekla, je mi trochu špatně.“

„Tenhle je jen slabej,“ protestovala. „Je tam skoro jen tabák. Je to jen na uklidnění.“

„A neřekneš to mámě, jasný?“ varovala jsem ji, když ignorovala mou žádost a zapálila si.

„Proč ne?“ odpověděla a vyfoukla kouř, nastartovala, zařadila zpátečku a vykodrcala se z parkovacího místa. „Bude nadšená. Neustále mě prudí, abych já měla dítě.“

„Ty?“

„Ano, já! Řekla jsem jí, ať s tím nepočítá, ale moc ji to nepotěšilo. Tímhle ze mě spadne veškerý tlak.“

„Aspoň otevři okno, Kes,“ požádala jsem a mávala jsem rukou, abych rozehnala mraky kouře, které produkovala.

„Promiň,“ omluvila se Kerry a natáhla se po kličce. Kouř se roz-vířil ve studeném vzduchu a vylétl ven. „Promiň. Zapomněla jsem, že máme dítě v autě. Bože, nemůžu se dočkat, až uvidím, jak se bude máma tvářit!“

„Nech toho. Hele, chci jen počkat, dokud si nebudu jistá,“ vysvětlila jsem jí. „Pak jí to povím. Do té doby ani slovo, jasný?“

„Jasně, jak chceš. Je to na tobě.“ Vzápětí vyhrkla: „Sakra, ale… dítě!“

Když jsme dorazily k domu, Kerry nás vpustila dovnitř pomocí svého klíče, takže jsme překvapily mámu, jak podřimuje na pohovce před televizí. Když se probudila, vypadala otřeseně, a byl to jeden z těch okamžiků, kdy jsem si najednou všimla, že zestárla.

„Holky!“ Máma se postavila a rukama si mnula obličej, dokud se jí do tváří nevrátila barva. „Sakra, musela jsem tvrdě usnout.“

„Ahoj mami!“ pozdravila Kerry a sklonila se, aby ji objala, na rtech měla otravný zhulenecký úsměv.

Máma si k ní přičichla, čímž Kerry pobídla k tomu, aby předešla veškeré kritice tím, že zamumlala: „A ano, mami, ještě pořád kouřím.“

Kerry popošla na stranu a i já jsem se s mámou objala. „Bože, tobě to sluší,“ pochválila mě máma, což Kerry přimělo k pousmání. Měla jsem podezření, že ten joint byl silnější, než přiznala, a vrhla jsem na ni pohled, kterým jsem ji varovala, aby nic neříkala.

Když jsme vyrůstaly, bylo téměř nemožné před mámou cokoli utajit. Bylo to, jako by měla neviditelné nervy probíhající celým domem, a bylo jedno, jestli kradete kousek čokolády na vaření, nebo jen pomýšlíte na to, že byste možná chtěly zůstat dlouho vzhůru… Ať to bylo cokoli, máma to věděla předem.

Dokonce i teď to bylo pořád stejné. Zaznamenala Kerryin úšklebek a vycítila můj zuřivý pohled, přestože jsem k ní byla otočená zády. „Nejsi těhotná, že ne?“ zeptala se a propichovala mě svýma modrýma očima. Byla jsem jako omráčená. Je jedno, kolikrát se to již stalo, ale člověk si na takovou předvídavost nikdy nezvykne.

Kerry se hlasitě zasmála. „Úžasný!“ řekla a udělala pistolku ze dvou prstů a jako gangsterka zamířila na mámu. „Naše máma je úžasná.“

V tuhle chvíli už nemělo žádný smysl pokoušet se lhát, takže jsem to přiznala. „Mohla bych být,“ hlesla jsem. „Ještě to nevím jistě.“

Vtom se máma rozplakala. „Ach, opravdu jsi!“ řekla skrz slzy. „Ach, ale jsi! Poznám to! Ach, jsem za tebe tak šťastná, zlatíčko!“

Trvalo nám další půlhodinu, než jsme byly schopné vést alespoň něco, co vzdáleně připomínalo rozumný rozhovor o skutečnosti, že možná jsem, nebo nejsem těhotná.

Když jsme si připily – já „těhotná“ pomerančovým džusem – pokusila jsem se je přesvědčit, že i kdyby se ukázalo, že jsem opravdu těhotná, možná se rozhodnu, že si to nenechám. Ale nemyslím, že jsem kohokoli přesvědčila. Nedokázala jsem o tom přesvědčit ani sama sebe.

Když jsme měly na stole oběd, nezvykle línou volbu veganských lasagní z mrazáku, pokusila jsem se změnit téma a zeptala se mámy na Maroko.

„Povím vám to, až dojíme,“ odpověděla tajemně.

„Proč?“ zeptala se Kerry, vidlička jí zůstala viset ve vzduchu. „Co se stalo?“

Zamračila jsem se na mámu, rychle pohlédla na Kerry, pak jsem se zase otočila na mámu. „Jsi bledá,“ podotkla jsem a došlo mi to ve chvíli, kdy jsem to pronášela. „Kdybys byla v Maroku, byla bys opálená. Ale jsi bílá jako stěna.“

„Já vím,“ řekla máma. „Nejela jsem.“

„Ale ten pohled,“ namítla Kerry. „Poslala jsi mi pohled.“

„Mně taky,“ přidala jsem se. „Stálo tam, že jsi na pláži.“

„Ada je za mě poslala,“ přiznala máma. „Musela jsem to zrušit. Nemohla jsem jet a nechtěla jsem vás vystrašit.“

„Nemohla jsi jet, protože…,“ chtěla jsem vědět.

„Byla jsem v broomfieldské nemocnici,“ odvětila máma. „Musela jsem tam jít na nějaké testy.“

Od této chvíle si toho moc nepamatuju. Mám podezření, že naše mysl nás chrání před tím, abychom si znovu prožili bolest některých momentů tím, že smaže, nebo aspoň rozmaže, naše vzpomínky. Stačí jen říct, že jsme vybrečely hodně slz a strávily hodně hodin vylíváním si srdcí, zatímco jsme se držely za ruce.

Kerry kouřila dokonce víc než obvykle a po většinu času tam byla jen napůl. Záviděla jsem jí její schopnost se emociálně odtáhnout, ale napadlo mě, že alespoň jedna z nás musí být plně přítomna, aby sdílela máminu bolest.

„Jsem tak šťastná, že sis našla milého muže,“ řekla mi máma ve dveřích, když jsme se v neděli loučily, a já jsem přemýšlela, odkud tuhle větičku vykouzlila. Zpětně si myslím, že vzhledem ke všemu ostatnímu, s čím se musela potýkat, to bylo něco, čemu prostě potřebovala věřit, a tak se rozhodla, že to bude pravda. „A jestli chceš mít dítě, je to ta nejlepší zpráva, kterou jsi mi mohla sdělit,“ dodala. „Dá mi to další důvod, abych tu ještě vydržela.“

Takže teda vůbec žádný tlak! Vzpomínám, že jsem si pomys-lela.

Neobtěžovala jsem se opakováním toho, že možná ani vůbec dítě nečekám. Protože se celá ta otázka najednou stala tak obsáhlou, složitou a nabitou, zahrnující nejen mě a Anta, ale zároveň i mou matku, až se mi zdálo, že nemám takovou mozkovou kapacitu, která by mi pomohla si to všechno srovnat.

Místo toho jediné, na co jsem byla schopná myslet, když jsem se vracela domů a zadržovala slzy, bylo: Má rakovinu. Má rakovinu. Moje úžasná máma má rakovinu.

Ant se u mě zastavil v pondělí, chtěl mě vidět. Když jsem otevřela dveře, abych ho pozdravila, vypadal tak zdrceně, jak jsem se sama cítila. Připravoval se, že mě opustí? Dodnes je mi to záhadou.

„Musíme si promluvit,“ řekl, když se posadil na sedačku.

„Já vím,“ přikývla jsem a pokoušela se zamyslet nad všemi věcmi, o kterých jsme opravdu potřebovali mluvit: o skutečnosti, že bych mohla, ale taky nemusela být těhotná. O skutečnosti, že jestli jsem těhotná, tak se můžu, ale taky nemusím, rozhodnout to dítě mít, a když bychom se rozhodli si ho nechat, pak bych se mohla rozhodnout s Antem zůstat, nebo taky ne. Ale bylo v tom tolik neznámých, že jsem netušila, kde je začít rozmotávat, natož abych tušila, jak bych celý ten proces měla Antovi vysvětlit. Navíc, jediná věc, na kterou jsem se byla schopná opravdu soustředit, byla moje máma. Tak jsem se místo toho rozplakala.

Ant mě držel v náručí, když jsem plakala, a to byl začátek toho, na co vzpomínám jako na jeho „milé“ období. Nakonec to byla mámina nemoc, ne dítě, co ho změnilo, i když dočasně. Možná to bylo něco, do čeho se dokázal vcítit, protože i sám si byl se svou matkou tak blízký. Ale na druhou stranu, vždycky jsem ho částečně podezřívala, že je pletichářská zrůda, takže možná jen prostě viděl pootevřené dveře, když jsem se zhroutila se zlomeným srdcem a v nouzi do jeho náruče.

Ať už k tomu byl jakýkoli důvod, po dobu trvání máminy nemoci byl moc milý, vozil mě tam a zpátky do Oxen End a potom později i do nemocnice v Braintree; vařil pro mě, když jsem se vrátila domů vyčerpaná po službě u mámy, a dokonce i hlídal Dandyho – kterého nenáviděl –, když jsem musela u mámy ke konci přespávat. Dobře, není úplně pravda, že Ant Dandyho nenáviděl, ale hrozně se rozčiloval, když si kocour brousil drápky o jeho italský nábytek. A když se mu na obleky nalepily kočičí chlupy, dostal z toho takový amok, že by byla legrace ho sledovat, kdyby jeho vztek nebyl tak děsivý.

Máma držela věc asi tak měsíc pod pokličkou, říkala nám jen, že jí dělají různé testy nebo čeká na objednání, což bylo velmi pravděpodobné, takže jsme jí věřily. Ve skutečnosti ale už od začátku věděla, že rakovina všude metastázovala, a ona se rozhodla, že se nebude trápit chemoterapií – stejně by jí dala jen pár týdnů navíc. Jednoduše se nás snažila ušetřit bolesti s tím spojené, jak dlouho to šlo.

Mohla bych napsat celou knihu, ve které bych popisovala podrobnosti máminy nemoci, ale byla by to depresivní kniha, kterou by stejně nikdo nechtěl číst, a ten příběh je tak příšerný, že prožít si ho jednou a nemuset si tím procházet znovu, bohatě stačí. Navíc, abych byla upřímná, mnoho mých vzpomínek je zamlžených, zaznamenaných jak byly, skrz slzy.

Zvládala jsem to všechno lépe než Kerry, a přestože to bylo překvapivé, protože jsem si vždycky myslela, že ona je z nás dvou ta silnější, nejspíš to takové ani být nemělo. Ačkoli vás vůbec nic nemůže na něco takového předem připravit – ne, když jde o vaši matku – jako zdravotní sestra, na rozdíl od Kerry, jsem se s tím vším už dřív setkala. Věděla jsem, jak rychle může nemoc postupovat, zatímco Kerry to naprosto zaskočilo.

Máma neměla možnost poznat své první vnouče a to je skutečnost, která mi dodnes vhání slzy do očí. Ale mohla tu novinku alespoň oznámit Anthonymu.

U jejího nemocničního lůžka jsem se snažila zhluboka dýchat, obávala jsem se, že se emociálně zhroutím. A pomyslela jsem si, že by mi třeba pomohla trocha čerstvého vzduchu, abych zase mohla být statečná, tak jsem se šla projít po Braintree. Vzpomínám si, že svítilo slunce, ale byla zima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nikdy není pozdě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.