DUNAJSKÝ RACEK

Copyright © Hana Oboda, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-4806-5

Věnuji Saskii s poděkováním za poskytnutí dochované rodinné korespondence, fotografií a za spolupráci při hledání stop a rekonstruování životního příběhu její prababičky.

Irsko 1948

Marianna chodí sem a tam s Jou-Jou v náručí. Přestěhování k synovi Fredovi do Irska je pro ni velká změna. Děje se jí něco podobného jako Alence v říši divů a za zrcadlem. Svět okolo ní se zmenšuje, ale hlava zůstává stejná. Nemá kam rozprostřít svou paměť, vzpomínky, minulost. Prostředí okolo ní je cizí, nové, odlišné, neladí s jejím dosavadním životem a ona je nucena měnit své zvyky. Připadá si odtržená od ostatních, oslabená, bez vitality. Chybí jí přátelé, které si našla za války ve švýcarském exilu. Chybí jí vnučka Yvonna a dělá si o ni starosti, protože se svým malým platem v Holandsku sotva vyjde, i když Fred neteři posílá láskyplné balíčky s potravinami a lahůdkami na přilepšenou. Marianna teskní. Je jako korýš, jenž pozbyl své ulity a teď je zranitelný.

Nepomohlo ani to, že se s Fredem přestěhovali do domu se zahradou. S důkladnou pečlivostí nechal připravit její pokoj a vyzdobil ho čerstvými květinami. On ví, co by ji dokázalo zase nabít energií a potěšit: nekonečná škála ostrovní zeleně a těkavý sluneční svit, ale ona se bojí opustit Belfast, jeho honosné stavby, banky, kostely a jiné veřejné budovy podobné těm kontinentálním, rozlehlé průmyslové čtvrtě potvrzující, že Belfast býval světově proslulé středisko plátenictví, významný vývozce ložního a stolního prádla. Většina zdejších továrních komínů už nedýmá, ale Marianna si kouř přimýšlí, i to, jak se bortí jeho rozpadající se chuchvalce. V tomto smyslu jí Belfast připomíná předválečný život v průmyslovém Frýdku v Československu, ale z toho, co je dál za městem, z toho neznámého, ostrovního, cizokrajného, má úzkost. Fred a jeho družní přátelé ze zdejší československé exilové komunity popíjejí whisky, snaží se ji povzbudit a vyprávějí o domcích s doškovými a břidlicovými střechami s tradičními krajkovými záclonami, o zelených pastvinách pro ovce a koně, o mokřadech, rašeliništích i jezerech, o skalnatých ostrovech a útesech, o podnicích s okouzlující námořní romantikou a také o hospodách, kde zní tóny bodhránů, houslí a dud. Marianna však slyší jen krákání havranů a na zahradě nachází prázdné umolousané šnečí ulity.

Cestu ze Švýcarska do Irska si přehrává pořád dokola jako kolovrátek a vybavuje si pouze cestu trajektem. To, co jí předcházelo – celý ten měsíc před tím – vytěsnila. Fred byl pozorný a starostlivý jako vždy, snažil se ji povzbudit, ale ona vnímala jen opuštěná skaliska a vlnu za vlnou, jak tesá do kamene. Bezútěšnost, černé horizonty za sebou a rozsáhlé prázdné plochy před sebou – širé nebe a moře – a z jejich hloubek padal a stoupal tesklivý podnět k potřebě blízkosti druhého člověka, rodiny a domova. Tíha rozloučení a samoty. Na nábřeží, ke kterému připlouvali, se procházeli žena a muž, zaklíněni jeden do druhého. Žena měla na klobouku dlouhou červenou pentli, kterou proháněl vítr. Marianna nedokázala od povlávající pentle odtrhnout oči, vlnila se jako stružka čerstvé krve – vytékala ze střelné rány do týlu v hlavě její dcery Terezy. „Proč v lidském osudu zůstává vždy něco nevysvětlitelného?“ ptala se Freda.

Fred jí místo odpovědi nabídl rámě, aby se o něj mohla opřít.

V době azalek a rododendronů se konečně začala více seznamovat s ostrovem. Rostliny ji vítaly jako sobě rovnou, předváděly jí jásavé květy, motýli lítali kolem její hlavy, a když dělala nejisté kroky, protože měla pocit, že je všechno otočeno vzhůru nohama, jeden z motýlů se jí posadil na klobouček a útěšně mával křídly.

Vybaluje si svůj majetek, rozvěšuje obrazy, rozmísťuje hodiny a seznamuje se s novým domem, jako když zvíře zkoumá neznámé teritorium. Její mazlíček, bílý trpasličí špic Jou-Jou, ho má prozkoumané už dávno a svůj souhlas nebo nesouhlas s novým prostředím vyjadřuje jediným způsobem – spánkem. Přicházejí i Fredovi přátelé, přece jen si ji vyzvedávají, aby jí ukázali okolí Belfastu, avšak úzkost, která jí od Tereziny smrti sedí na hrudi, přibírá na váze při pohledu na místa, která rozbombardovala německá Luftwaffe – tak takovému nebezpečí čelil Fred za války! Fred si dělá starosti, když matka popadá dech, a svěřuje ji do péče svého přítele a lékaře, kterému je jasné, že Fredova matka trpí sociální izolací a emoční deprivací. „Přemístím se do vašeho znejistělého světa, abych vás chránil a dohlížel na celou situaci, dokud vám nenaroste nová ulita,“ říká s úsměvem.

„Byl byste tak laskav a prohlédl taky Jou-Jou, celé dny jenom polehává,“ odpovídá a podívá se na něho očima malého vystrašeného dítěte.

22. září 1871

Slyšela hlas své matky. Tlukot jejího srdce. Bylo jí dobře v matčiných útrobách, ale když se Berta Löwy dostala k bývalým hradbám, na jejichž místě se začala stavět budoucí pýcha Vídně, fascinující široké korzo zvané Ringstrasse, zažívala nelibost – všudypřítomný prach ve vzduchu ji skrz Bertiny plíce dusil a zvuky obrovského staveniště obklopujícího centrum města ji děsily, přestože je slyšela z matčina těla tlumeně.

I císařský palác Hofburg tonul v prachu a hluku. Staré hradby byly srovnány se zemí, aby ustoupily nové moderní metropoli. Ze sutin vyrůstající okružní třída měla být brzy osázena mladými stromky, i když budoucí okázalé veřejné budovy, soukromé paláce a nákladné nájemné domy ji zatím lemovaly v různých stupních rozestavěnosti. Všechno bylo v pohybu, tisíce lidí proudily do Vídně, přemisťovaly se ze všech koutů mocnářství, a to především Židé, které císař František Josef zbavil staletých omezení, umožnil jim v rámci své mnohonárodnostní říše volný pobyt a svobodné podnikání, čímž radikálně změnil jejich právní i sociální postavení. Německé liberální straně se podařilo do ústavy prosadit úplnou rovnoprávnost obyvatel bez rozdílu vyznání, což znamenalo konec přelidněných stísněných ghett. Hebrejci získali stejné postavení jako ostatní obyvatelé, integrovali se. Jejich děti byly ve školách vyučovány v německém jazyce a žargon ghetta – jidiš – zapomínaly. Vztah k judaismu chladl, naopak se posilovala vazba s německou kulturou a liberalismem, nepřímo hlásajícím, že všichni občané rakouské části habsburské monarchie mají stejné šance, ale jen těm schopným a vzdělaným se otevírají cesty přímo vzhůru. Do všech směrů se rozšiřovala a rozvětvovala železnice a její síť houstla. Monarchii křižovaly parní vlaky, převážely parní kotle a nejrůznější stroje. Ruční výroba se měnila na mechanickou. Císař podporoval rozvoj továrního průmyslu a ti, co měli podnikavého ducha, se chtěli na jeho snahách podílet.

Berta pocítila, že dítě kleslo níže do jejího klína. Na břicho, které už několik dní opakovaně a ve stále kratších intervalech tvrdlo, si položila dlaň a zastavila se. I když byla prvorodička, věděla, co to znamená. Najednou v ní dítě ztěžklo, rozkopané a rozestavěné město umlklo. Ticho se prohlubovalo až do okamžiku, kdy se v lidové tančírně, u které Berta stála a rozdýchávala náhlou tíži v podbřišku, rozezněl valčík. I dítě vnímalo tu sladkou hudbu ve tříčtvrtečním taktu, pocit bezstarostnosti, který přinesl, a i když už nemělo v děloze žádné místo, vznášelo se v opojné závrati. Valčíkové tempo se zrychlovalo, páry uvnitř tančírny ve zběsilém tempu obkružovaly sál, i Berta se směle rozešla po ulici, smála se ona i Moritz a valčíková melodie se postupně vytratila. Dítě podřimovalo, ukolébané už jen matčiným krokem, rozhovorem, který vedla matka se svým mužem, a následně rachotící drožkou vezoucí oba směrem k textilní čtvrti.

Probudil ho až křik racka, který vyletěl od Dunajského kanálu přímo do ulice mezi lidi, u vchodu do nárožního domu smýkl Bertiným kloboučkem a vyděsil ji. Racek sám zanaříkal. Všichni se otočili za poblázněným ptákem, ale hned zase pokračovali dál, nic se nestalo, město hlasitě tepalo, modernizovalo se, rozvíjelo, rozrůstalo do šířky, vzrůstalo do výšky a na okrajích hlučelo novými fabrikami, dýmilo vysokými komíny a lidé se mu přizpůsobovali, rovnali se zrychleným tempem doby svůj krok, byli těhotní svými touhami a plány. Bertě se však rozbušilo srdce, bolest se plížila podbřiškem a stáhla se v křeči a ona věděla, že je to tady, že přišel čas, že racek právě přivolal její první dítě do života. „Moritzi, mám strach.“

Moritz znervózněl a křiknul na domovnici do otevřeného okna v přízemí, že už to začalo. Než Berta vešla do domu, zastavila se před prahem a vzhlédla k nebi, které vypadalo, jako kdyby netrpělivě očekávalo přelet zářivé hvězdy.

Dunajský racek

Marianně byly dva roky, nerozeznávala minulost a budoucnost, časové předěly a mezníky, v jejím světě ještě neexistovaly malé či velké události, špatné věci nebo dobré; všechno, co zažívala, u ní vyvolávalo dechberoucí úžas, s potěšením se do všeho zakusovala a polovinu z toho šťastně vyplivovala. Jako dvouleté dítě neměla žádnou vůli, neobávala se nevratných konců, následovala pouze vrozený záměr, který usměrňovalo ženské osazenstvo domácnosti – matka, služebná a najatá kojná. Své o rok mladší sestře s radostí podávala hračky, smála se a volala na ni: „Pauli! Pauli!“

Než šla do školy, rodina se přestěhovala do levnější židovské čtvrti Leopoldstadt, kde Marianna z oken dětského pokoje viděla na Dunajský kanál. Začala o sobě mluvit v první osobě – objevila slovo já, čímž si jednou provždy vytvořila most k jiným bytostem. Milovala pohádky, ale zažívala i dětské noční můry, přestala si zakrývat oči, aby ji druzí neviděli, přibyl jí bratr Franz a sestra Federika, přestala si hrát se světem takovým, jaký není, ale upevnila si náhled na to, jaký je, lépe řečeno, jaký ho chtěli mít dospělí: místo, kde jsou skály, stromy, tráva, brouci, psi a kočky, slunce a měsíc, vítr, mraky, déšť, bouřka, kde ženy nosí na kloboucích ozdoby z celých zvířat a ptáků, z motýlích křídel, v uších a kolem hrdel se jim klinkají vzpínající se oři a pololežící nymfy. Výjevy, které dekorovaly rozestavěnou vznosnou architekturu na Ringstrasse, místo, kde spadnout znamená odřená kolena, kde oheň pálí a znamená nesahat, kde po neuposlechnutí následuje výprask od domácího personálu, a to znamená bolest, kde večer svítí plynové lampy, které spíš hřejí, než osvětlují, a kde vzduch v horkých dnech voní po koních a koňské mrvě.

Do školy si nosila pisátko, tabulku, houbičku, pravítko, násobilku a čítanku, ve které byly hlavně články o Jeho Veličenstvu císaři a ostatních členech habsburského rodu, a oblíbené činy příslušníků armády byly popisovány, oslavovány a heroizovány tak, aby jim dětská duše porozuměla, jako třeba právě čerstvé rakouské okupaci Bosny a Hercegoviny. Školní vzdělání bylo soustředěno k jedinému ohnisku celé monarchie řízené militantním dvorem a vládou, k osobě Františka Josefa, jenž se sám cítil jako první voják své říše a jehož portrét visel na stěně každé třídy, i té v tom nejzapadlejším konci mocnářství. Každoroční vídeňské oslavy císařových narozenin bývaly velkolepou událostí, všude probíhaly bujaré lidové slavnosti, zněl rázný břinkot vojenských kapel, pochod Radeckého, salvy z děl a konaly se armádní přehlídky, při kterých Marianna zažívala vzrušení, že ona sama srdnatě nese na hlavě přilbici s chocholem.

Byla fascinována celým vesmírem, ve kterém se všechno musí pohybovat a plynout, má-li to existovat, stala se analytikem a řádem jejího ještě stále hravého dětského dne bylo něco dělat, třeba si malovat a nepostrádat přitom perspektivu anebo se s Paulou prohrabovat matčinými knoflíky, které všechny ženy shromažďovaly ve velkém množství a podle poslední módy si jimi zdobily svoje šaty. Třídily je podle barev a velikostí, hrály si na hokynářství a platily jimi jako mincemi a ukládaly je zpátky do prázdné kulaté plechové dózy na bonbóny, když byla matka Berta konečně oblečena. Zatímco doma si matka přehodila přes sebe pohodlný župan a přijímala v něm i méně formální návštěvy, oblékání vycházkových šatů si žádalo čas. Šaty se neobešly bez složité výztuhy z velrybích kostí a bambusového proutí, bez drahých těžkých damaškových a brokátových látek, které se příliš nelišily od těch interiérových, a zadní část se tvarovala do umně naskládaného a nařaseného honzíku, odkud látka splývala do vlečky, jíž ženy zametaly ulice. Čím vznešenější dáma, tím delší vlečka a tím lépe metla. Aristokratické vlečky se dlouho a dlouze táhly za svými nositelkami jako líní hadi. Marianna ráda vyhlížela okamžik, kdy dvorní kočár zastavil, lokaj otevřel dvířka a vlečka se neochotně a pomalu plazila po schůdcích dolů za svou paní. Muži nosili žakety, proužkované kalhoty a vysoké cylindry, anebo barevné blýskavé uniformy s epoletami, ženám přinášeli květy a ony si jimi zdobily šaty a bylo to velké umění, protože nebylo snadné trefit se do momentální barvy toalety, vkusu a nálady dámy a přinést tu správnou květinu. Marianna se nemohla dočkat, až se zbaví nepohodlných dětských šatů s úzkými rukávy až k zápěstí a s výstřihem, který škrtil u krku, když se společně s Paulou honily za míčem a obručí anebo když lízaly zmrzlinu s křehkou oplatkou. Rozhlížela se kolem sebe, pozorovala dámy oblečené do módní růžové a přesvědčovala Paulu: „Stejně si myslím, že dokud si žena nepřipne na šaty anebo do výstřihu růži, není oblečená.“

Moritz a Berta Löwy jako kdyby se nemohli nabažit svobody, kterou jejich předkové neměli – libovolně měnit bydliště, jak se jim zlíbí –, se opět stěhovali. Vrátili se na pravý břeh Dunajského kanálu, pouhý jeden blok od sídla Moritzovy kupecké firmy s oděvy. V novém bytě se narodilo jejich páté dítě, v pořadí čtvrtá dcera Gréta. Do rodiny po dlouhé době opět přišla kojná a po dobu asi devíti měsíců Grétu krmila svým mlékem. Jedna z nesčetných venkovských dívek, které schválně otěhotněly, aby mohly odejít do Vídně a živit se jako kojné v rodinách středních a vyšších vrstev, které považovaly kojení za nízkou a sprostou tělesnou záležitost.

Marianna vyrůstala, vrhala se do dobrodružství a riskantních podniků, testovala sama sebe i své okolí, odmlouvala personálu, a i když zrovna dostávala vyhubováno nebo dokonce výprask a Paula k ní vysílala prosebné pohledy, aby se raději podvolila, nenechala se srazit na kolena. Při dětských hrách s bratrem Franzem se s radostí převtělovala do císařovny Marie Terezie, která kdysi vedla vleklé války s Pruskem, na hlavě nesla vojenskou přilbici s chocholem a velitelsky promlouvala k shromážděným imaginárním vojákům a důstojníkům.

Posledním kamínkem, který zapadl do mapy desetiletého poznávání okolního světa a kterým její doposud dětské vědomí splasklo jako bublina, bylo zjištění, že na tomto světě se všechno rozpadá, reziví a někam mizí. A když ta chvíle nastala, sněhové vločky se líně spouštěly z večerního nebe, jen sem tam a v dlouhých intervalech, jako kdyby se do Vídně zatoulaly kdoví odkud z minulé zimy, kterou z nějakého důvodu prošvihly. Populární divadlo stojící jen o několik bloků a ulic od činžovního domu, ve kterém rodina Moritze Löwyho bydlela, začalo krátce před začátkem představení hořet. Skoro čtyři sta lidí zemřelo na popáleniny nebo se udusilo kouřem, a když divadelní plynové lampy zhasly, někteří lidé byli ušlapáni v nastalé panice a tmě, v pasti způsobené dveřmi otevírajícími se dovnitř. Hromadná smrt v divadle zasáhla celé město, okupovala stránky novin, hbitě vcházela točitými dveřmi do kaváren a líně se protahovala dveřmi obyčejných příbytků.

Marianně se zdálo, že smrt je všude, že ji sleduje na každém kroku jako její vlastní stín: „Mamá, bojím se, že smrt leží pod postelí a čeká, až usnu,“ šeptala matce, která si k ní v noci přisedla, když viděla, že její nejstarší dcera nemůže spát.

„To nic, bojíš se, že zemřeš taky, protože jsi náhle pochopila, že smrt je osudem člověka a že není úniku,“ pohladila ji Berta po vlasech, políbila na čelo, a než za sebou zavřela dveře, zkontrolovala i ostatní děti.

Marianna stejně neusnula, celou noc vnějším koutkem oka nenápadně hlídala sourozence, aby se jim nic nestalo, před očima jí ubíhaly variace na vlastní pohřeb, v uších zněl truchlivý zpěv a ráno se srdceryvně rozplakala při pohledu na mrtvou vosu, která od léta uvízla ve spáře okenního parapetu. Avšak nakonec postupné vědomé přijetí toho, že smrt chodí lidem neustále a neúnavně v patách, začalo jejímu životu dodávat šťávu, jiskru, zvyšovat schopnosti a laťky. Pochopila, co je v sázce, a strach ze smrti vystřídala radost z žití.

Rodiče její kamarádky Noemi pozvali Mariannu k nim domů na šábes. Když si pro ni přišla služebná, matka Berta jí strčila do druhé ruky i Paulu. Služebná vedla obě děvčata přes Dunajský kanál do židovské čtvrti Leopoldstadt, která se každý páteční večer odlišila od zbytku Vídně, jako kdyby se měla oddělit a odplout na východ k Jeruzalému – protože co by byl Žid bez Jeruzaléma? Vše se tady zklidnilo a zpomalilo. Marianna se ohlížela za každou kočkou či psem, kteří jim přeběhli přes cestu. Služebná obracela oči v sloup: „Božínku, dítě, co ty na těch prašivých zvířatech máš?“

Mariannu nebavila znuděná existence této služebné a raději pozorovala, jak se světlo začíná zachvívat a potom šedne, když se stmívá. Procházely kolem synagogy, která nebyla vidět z ulice, ale zevnitř byla dobře slyšet recitace posledního hebrejského žalmu, s jehož koncem započal šabat, a i když nerozuměla ani slovo, nějaká její součást nasedla na divokou zpěněnou vlnu a vezla se na ní. Venku potkávaly jen muže, ti se vzájemně zdravili: gut šábes. Některá okna svítila mihotavým světlem svící, jiná se rozsvěcovala, ostatní zatím tonula ve tmě.

Rodina byla shromážděná kolem stolu. Přijaly ji vlahé oči těhotné ženy, takové, jaké mívala i její matka krátce předtím, než se narodil další sourozenec. Když si Noemina matka všimla Pauly, která se schovávala za svou o rok starší sestrou, její zorničky se rozšířily štěstím člověka, který má rád děti a myslí si, že jich není nikdy dost. Těhotná žena prostírala stůl, na který postavila dva šabatové svícny – rodinnou památku děděnou z generace na generaci. Zapálila obě svíce a pronášela požehnání. Marianna sledovala její dlaně natočené ke světlům a poslouchala tichou recitaci hebrejských slov, kterým nerozuměla. Noemina matka rozevřela dlaně vlevo i vpravo a Marianna vnímala, že teprve teď světlo září i pro ni, Paulu a ostatní kolem stolu. Na vteřinu zavřela oči, chtěla si tento okamžik něžného bezpečí uchovat v paměti pro nějakou případnou těžkou chvilku a šabatové svícny rozžehnuté u nich doma bez kouzla ženských dlaní, jen tak, jako když se na chvíli odloží svíčka v kamenné nice na temném schodišti v činžovním domě, se jí nyní zdály obyčejné a zbavené smyslu.

Vtom se polekala mužské dlaně na své hlavě, když jí Noemin otec žehnal: „Bůh tě učiň jako Sáru, Rebeku, Ráchel a Leu.“ Něco se v ní vzpouzelo a zároveň vrněla jako spokojené kotě, dívala se, jak žehná i Paule, která vše přijímala s klidem sobě vlastním jako vždy. Sestry se chytily za ruce a hned se zase pustily.

Všichni usedli ke stolu, na němž stála karafa s červeným vínem a chaly přikryté bohatě vyšívanou dečkou s hebrejskými symboly. Na porcelánovém talířku byla nasypána sůl. Noemin otec viděl nejen Mariannin zmatek, ale i její sílu, usmál se na ni a pak zvážněl a naplnil svou sklenici vínem. Ona poslouchala jeho slavnostně pronášené modlitby, on dal sklenici kolovat, pak nalámal jednu chalu, kousky ponořil do talířku se solí a postupně podával své ženě, dceři a oběma sestrám, čímž začala slavnostní večeře. Stůl byl přebohatý, plné mísy a tácy voněly. Marianna se rozhlížela kolem sebe, byla rozrušena tou tichou a konejšivou září v cizím bytě, a nakonec se uklidňovala pohledem na rozevřenou notovou partituru na klavíru – něčím běžným a normálním, co jí připomínalo domov. Slyšela šustění látky, když služebná zatahovala těžké a bohaté závěsy v oknech, a poté všechny další zvuky: cinkot sklenic, příborů, talířů, smích, zakašlání i to, jak Paula odpovídala na dotazy hostitelů a přitom klopila víčka zakončená hustými dlouhými řasami, na kterých se tak snadno uchycovala slza. Interiérové textilie na oknech, na stolcích a křeslech, na pohovce, na podlaze a všechny ty záhyby, střapce a orientální koberce v zemitých barvách vytvářely pocit pohodlí a útulnosti. A když skončila večeře a rodina začala zpívat žalm pro šabat a svátky, Noemina matka Mariannu objala kolem ramen.

Tři dívky uložila do dvou postelí. Sestry ležely vedle sebe a mlčely. Měly za sebou polštářovou bitvu a plno smíchu. Unavená, ale růžolící Noemi nakonec ulehla k nim pod jednu peřinu a okamžitě usnula. Paula ji následovala. Marianna opět nemohla usnout, celý ten magický rituální večer plný tradic, které jí byly vzdálené, a přece blízké, oslabil její sebedůvěru. Najednou nevěděla, co je skutečné, a to vyvolalo strach a nekontrolovatelnou úzkost, protože to, co nešlo popsat, o čem se nemluvilo, anebo mluvilo v jazyce, kterému nerozuměla, pro ni vlastně neexistovalo. Nakonec ji přece jen osvobodil spánek. A aby vyrovnal rozjitřenou dětskou psýché, přinesl krásný sen o daleké zemi: stála pod hřejivým sluncem a všude kolem ní ze země vyrůstaly a cestou nahoru k nebi zároveň rozkvétaly neznámé červené květiny podobné vlčím mákům, uspěchaně, proti pravidlům, prostě nehodlaly ztrácet čas.

Škatulata, škatulata, hejbejte se! Pátá a poslední dcera Martha, od prvorozené Marianny mladší o třináct let, se narodila v činžovním domě, který stál na levém břehu Dunaje, v ulici pojmenované po holandském malíři Rembrandtovi. Marianna měla také nadání pro kreslení a malování, což všichni v rodině věděli, a nyní to zjistila i nová kojná, která držela na rukou Marthu a přitom si prohlížela Mariannin deníček zaplněný kresbami a malůvkami. „Holka, máš smůlu, že ses narodila jako děvče, koho by tvůj talent zajímal! Rosteš do krásy a vrozených schopností, to je pravda, ale stejně jednou budeš jen rodit děti svému muži, pomáhat mu v domácnosti a ve výdělku. A on s tebou bude nakládat jako se svým majetkem.“

„Abys věděla, jednou budu možná slavná malířka,“ oponovala jí Marianna.

„Tak to tě musím upozornit, že ženy, které se snaží prosadit ve světě mužů a vzepřou se vůli otců, bratrů a manželů, často končí v ústavu pro choromyslné,“ řekla kojná s jistou zlomyslností, sedla si do křesílka v rohu místnosti a přiložila si Marthu k prsu. „A navíc jsi Židovka, s tím nic nenaděláš.“

„Co to vlastně znamená být Židovkou?“

„Nic dobrého, to ti garantuju. Můžeš zažít posměch, poplivání, hrozby, výprask, a dokonce i násilný pogrom.“

O dva roky později na rodinné procházce v Prátru, v kaštanové aleji plné bílých slunečníků a černých cylindrů, nějaký muž strčil do Bertiny matky a procedil skrze zuby: „Uhni, ty židovská svině.“ Marianně bylo patnáct let a svět kolem sebe už nepojímala takový, jaký je, tedy realisticky a střízlivě, ale přítomnost srovnávala s tím, co by mohlo anebo mělo být, s ideálem, který si budovala ve své mysli. Zažívala potupu, pochyby, nespokojenost, zklamání, hanbu a nejasné toužení zbavit se masky, kterou jim nasazovali ti druzí. Uvědomovala si svou židovskou identitu jen proto, že jí byla vnucována zvnějšku. Ona přináležitost k nějaké komunitě odlišné od ostatních obyvatel Vídně nepociťovala. O judaismu skoro nic nevěděla, i pro její rodiče, kteří sklouzli k liberální modernosti a plné asimilaci, se židovské zvyky a svěcení svátků staly vybledlou vzpomínkou na víru praotců a pramatek. Své děti posílaly do školy do vnitřního města, nemusely chodit na hodiny židovského náboženství, naopak jim bylo dovoleno tak jako ostatním židovským dětem ve třídě navštěvovat hodiny katechismu. Když je srdce židovstvím nedotčeno, rozum se s ním neztotožní, ale nosit příjmení Löwy bylo jako mít na čele vypálenou Davidovu hvězdu. Marianna znala Nový zákon, vždyť i císař, jenž na ni ve třídě shlížel ze zdi za katedrou, každé ráno poklekal a křižoval se a jeden z učitelů nosil na vestě na řetízku místo hodinek obrovský krucifix a každý den ve stejnou dobu kroužilo holubí hejno kolem baňaté věže katolického kostela, na niž viděla z oken třídy.

Už nechodila do školy, musela se nějak zaměstnávat v domácnosti, dospívat a čekat stejně jako všechny ostatní měšťanské dívky, až se seznámí s nějakým úctyhodným mužem. Občas ze zvědavosti vcházela do nitra vídeňských kostelů a nechávala za sebou zapadnout těžké dveře. Přes okenní vitráže dopadaly barevné paprsky světla, jediná záplava jasu v šerém přítmí, stála přímo v ní a poslouchala modlitební šepot klečících a do sebe schoulených postav. A když se ocitla před obrazem nebo sochou madony s dítětem, kterými byla římskokatolická Vídeň s dominujícím mariánským kultem skrz naskrz prošpikovaná, vždy se jí vybavily dlaně Noeminy matky, které každý páteční večer rozšiřovaly šabatové světlo svící do prostoru, něžně, konejšivě a s příslibem, že se nic zlého nemůže stát.

Dostala první menstruaci, teď už nesměla do ulic bez doprovodu. To si mohly dovolit jen prostitutky a služky. Její tělo se zaoblilo, blond vlasy se silným rusým nádechem zhoustly a oči nabraly hloubku bezedné oblohy – doplnila řady vídeňských süsse Mädel, kterým pánové tajně podstrkávali lístky, objednávali šampaňské a upíjeli z jejich sklenic, zatímco ony vyzařovaly náklonnost na všechny strany. Najednou musela být víc doma než v ulicích, pomáhat s mladšími sourozenci, v kuchyni a v domácnosti. Ve volných chvílích si četla romány, pletla, podle četných návodů v časopisech vyráběla ze zbytků látek kabelky, cvičila na klavír, kreslila si a taky vyhlížela z okna záblesky hladiny Dunaje, a především hvězdy, ty zářivé blikající tečky. S Noemi a Paulou si opakovaly francouzská slovíčka – jazyk diplomatů a aristokracie, přitom kartáčovaly své psíky, upravovaly si šatstvo a kloboučky a mezi špendlíky, nitěmi a stužkami rozebíraly, co se děje u habsburského dvora, obdivovaly předlouhé vlasy císařovny Sissi, její vosí pas a rukavičky z jemné lesklé kozinky a jehnětiny, které po jednom použití přenechávala svým dvorním dámám, snily svoje bláhové sny, které mířily k aristokratickým výšinám, básnily o mužských idolech. Líbily se jim uniformy, důstojníci císařské armády – časté hlavní postavy románů a operet, epolety, vojenské pochody a přehlídky, vysoké šarže jedoucí na koních, to vše jim rozpalovalo líce dorůžova.

Marianna postávala před zrcadlem a cvičila si různé výrazy obličeje, tak jako střídala své koníčky, a to všechno jen proto, že hledala svou identitu a snažila se být sama sebou. „Kdo jsem já?“ ptala se zpoceného a unaveného odrazu v lesklé ploše poté, co s matkou a služebnou absolvovala velké prádlo, což obnášelo už večer předem namočit ložní prádlo, košile a všechny spodničky – naplnit necky vlažnou vodou, od nejjemnějších kousků prádlo pomáchat, vyždímat a kus za kusem namydlit, dát v opačném pořadí do džberu, polít vodou se sodou a pevně stlačit. Druhý den si přivstat, zatopit a připravit mydlinky, aby se najatá pradlena mohla postavit k valše a dát se do praní. Potom se prádlo ještě vyvářelo, máchalo, škrobilo a ždímalo, a to vše se dělo v mokrém a horkém oblaku páry, než se pověsilo ven na dvůr.

Občas pocítila malou sebedůvěru, s tím přicházel pokles energie a oddala se nečinnosti a snění. V takových chvilkách jí realita připadala méně přitažlivá než sny a důsledkem toho narůstalo napětí v jejím nitru. Chtěla se vyhnout rutině, obyčejným dennodenním aspektům života jako třeba hlídat malou Marthu, pomáhat matce v kuchyni, žehlit uschlé prádlo anebo chodit spolu se služebnou s velkými kusy na mandl. Ta ji také neustále přesvědčovala, že na rozdíl od bratra Franze nemá moc vyhlídek na seberealizaci, že musí tak jako dosud plést, vyšívat, aplikovat ozdoby na šaty, chichotat se a čekat na toho pravého, anebo se stát učitelkou, ale pak bude muset dodržovat celibát. Tohle období pro ni trýznivého a vleklého napětí, které vyvěralo z obecných mizivých vyhlídek dívčí populace, trvalo do té doby, než objevila kouzlo divadla a zatoužila stát se herečkou, tak jako o tom snily tisíce dalších kreativnějších a asertivnějších vídeňských dívek, čímž by se vymanily z bludného kruhu skoro hamletovské otázky: být manželkou, které vládne muž, anebo guvernantkou, ale starou pannou?

Když bylo Marianně sedmnáct, byla zralá na vdavky. Ona ale toužila uskutečňovat své sny podněcované fantazií. Ležela na divanu v županu s módními japonskými květinovými motivy vedle odložené rozečtené knížky, obtáčela si kolem zápěstí korálkové náramky a ovívala se čínským vějířem vonícím po santalovém dřevu. Chtěla být sama sebou a splynout se svým ideálem. Navíc dychtila po tom být obklopena krásnými věcmi. Nesnášela oprýskané zdi, vrzající dveře, sešlapané schody, otlučené hrnky a talíře, skvrny na šatech, neotesance a hrubiány. Vstala, sedla si ke klavíru a hrála Chopinovu etudu, pořád dokola, pak zaklapla víko a dívala se oknem směrem k Divadlu na Vídeňce, k samému centru vídeňské operety, a přitom si zaťatými pěstmi, až jí zbělaly klouby, podpírala bradu. Začala si prozpěvovat árii z Cikánského barona a před očima jí přitom vířil kolový tanec husarů a pohádkový námět ji unášel do světa vyšších vrstev, a vtom do toho z vedlejší místnosti zaburácela otcova neoblomná slova adresovaná matce: „Má se vdát, vyšívat monogramy na prádlo do své výbavy, a ne stát na jevišti. To je nevhodné a nepřípustné.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dunajský racek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.