© Radka Denemarková, 2022

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2022

(elektronické vydání)

isbn 978-80-275-1399-4 (PDF)

isbn 978-80-275-1400-7 (ePUB)

isbn 978-80-275-1401-4 (MobiPocket)

Tuto knihu věnuji třem výjimečným ženám:

Ester Denemarkové

Existenci draků neřeší. Kráčí statečně a radostně svou cestou a drakům se odhodlaně vysmívá. A oni pukají jako mýdlové bubliny.

Mileně Honzíkové

Klamala tělem celý život. Existenci draků, ani těch očividných, si umanutě nepřipustila nikdy a jen mlčky a slepě tasila meč.

Lence Michlové

Když jsem stála nad propastí a zírala do rozevřených dračích, páchnoucích tlam, chytila mne pevně za ruku a řekla, že žádní draci nejsou. Měla pravdu.

Alespoň prozatím.

Celý život jsem pátral, abych vám mohl říci,
že lidský život objektivně žádný smysl nemá.
Má ho jedině v relaci k něčemu, ve vztahu.
K druhým, k sobě samým.

Milan Machovec

Ty, jenž kráčíš vedle mne,

jak tajemná je krajina tvého srdce!

Günther Eich

To nejtěžší je osamělost. Je totiž zřejmé, že osamělost trvá, kdežto všechno ostatní je provizorní.
Ale osamělost je den ode dne těžší a těžší.

Johannes Urzidil

Neklid člověka vzrůstá s mírou informací,
které si osvojuje.

Jan Procházka

PROLOG

Bylo jedno dítě,
co se smálo skrytě.
Byla jedna panna,
co se smála sama.
A byl jeden pán,
co se smál sám.

Divadelní inscenace hostujícího legendárního režiséra Petra Bucha se stala událostí roku. Rafinovaně poskládané situace s negativním emočním nábojem se v závěru zbortily vlastní vahou a překvapivě překulily do úsměvné grotesky. Řetězce ďábelských jevištních obrazů povolily, rozpadly se a opět zformovaly. Na závěr sklenuly pocit očistné naděje. Jásot nebral konce. Nikdo z divadelních kritiků a teatrologů by si ani nedovolil nezajásat. „Ten Buch je skutečně génius,“ špitali si, „taková promyšlenost do nejmenších detailů, takové obrazové obžerství, co probouzí celou paletu emocí, to tady umí málokdo.“

Šepot nabýval na intenzitě, jak se had diváků nenasytně sunul k slavnostnímu bufetu. Namačkáni tělo na tělo se předháněli v akademických frázích a duchaplných rozborech plastických operací jednotlivých hereček. Obrovské brýle roztěkané teatroložky Knutové chladně odrážely myšlenkové konstrukce její kolegyně Pranýřové, která chystala článek Celebrita Petr Buch pro společenský týdeník, což ji v jejích představách pasovalo na všemocnou znalkyni. Ryčivě se překřikovaly, která z nich jméno Buch před desetiletími zaslechla a zaznamenala poprvé, popadla ho dvěma prsty za límec, chtivě pootáčela a vítězně protrhla cílovou pásku s cukajícím se Buchem nad hlavou a špinavým psacím strojem v podpaží. Nosní chřípí se jim zachvěla, jak do diskuse přikulhal a sírou zasmrděl vousatý recenzent; ze své trpasličí výšky hovořil do pomyslných pupíků obou žen, přepásaných širokými, černě gumovými pásky s obřími sponami hadích propletenců. Jediný, kdo mohl spolehlivě dokázat, že nad oběma povadlými bříšky žádná srdce rozhodně netlučou. Připomenul, že on už dávno rozpoznal nejsilnější složky Buchovy práce. Intenzivní spoluúčast scénografa. Promyšlenou pohybovou složku. Groteskní cukavost rukou a nohou. Prostor pro maximální improvizaci a volnost hereckého projevu. A celkový důraz na jemnou úsměvnost lidského života.

„Ano, ano,“ připojila se Knutová a na kohosi prudce zamávala, „pokorná úsměvnost, že. Tady například je evidentní, že klíčovou scénu celé inscenace představuje naprostá a osudová láska oněch dvou žen, které se chtějí setkat s andělem.“

„Mezi námi,“ rozkřičela se ještě více Pranýřová, aby mohl být její názor co nejšířeji zaznamenán, „nechápu, proč si Buch vybral zrovna text takové autorky. Nechápu, co na ní v zahraničí vidí. Podle mého je naprosto průměrná, text slabý. Když jsem s ní měla dělat rozhovor, tak odmítla, že prý o divadle nic nevím. To řekla mně, která se divadlem zabývá dvacet let, mně, která Buchovo jméno zaregistrovala v dobách, kdy o něm nějaká česká pisatelka neměla ani ponětí!“

Docentka Knutová horlivě přitakala: „Mně dokonce jednou řekla, ať se zklidním, že tu prý nejsem za diváky, ale sama za sebe!“ Pak ztišila hlas a naklonila se k dřevěným korálkům na krku rozcuchané Pranýřové: „Budeme ji muset usadit do patřičných mezí. Tady už si neškrtne.“

„Pozdě, drahá kolegyně, pozdě! Už je zavedená i za hranicemi, do klece zapomnění ji těžko zavřeš. Svou chvíli jsme už propásly. Sakra.“

Tři hlavy se shlukly — poté co dvě z nich byly nuceny se hluboko sklonit a potřísnily si padajícími vajíčky, majonézou i okurkami plandavé sukně — a dohodly definitivní podobu vět, které se budou oficiálně psát o nové inscenaci a jejích tvůrcích. Pak se tři hlavy od sebe prudce odtrhly, s námahou odlepily i svá těla, jedno s gustem napadající na čertovo kopyto, a vmísily se mezi dav. Po chvíli se opět, magneticky přitahovány, navrátily k sobě a číhaly na Bucha.

Za zády se jim rychlým krokem mihla Klamová. Ostražitý trojlístek však měl políčeno na jiný úlovek. Samozřejmě, pomyslela si Klamová při pohledu na těkající trojici, je největším štěstím, když amúzický divadelní teoretik alespoň jednou za život potká svého Režiséra. Může z letmého setkání těžit do konce svých dnů, zahalit skutečného člověka do mlžného oparu konstrukcí a vlastní duchaplnosti. Přisát se na téma, rozparcelovat je, usadit se na něm a v poklidu strávit zbytek života s dýmkou v koutku úst, u kávy a planých rozkladů. Vně tlusté skořápky vajíčka, za níž se odehrává přímá osobní zkušenost a bublají skutečné, slovy nepostižitelné umělecké procesy. Hlavně se vecpat do imaginární podoby života lapené osobnosti a uvelebit se v ní. Jen mizivá část na skořápku položí ucho a alespoň zaťuká, aby zvýšila svou naději nakouknout průsvitnou blankou. Drtivá většina prochází dunivě divadly jako slepí koně. A zadupává. Bez schopnosti vnímat. Natož cokoliv zaznamenat. Ale tak je to v životě se vším, lhostejně si uvědomila a zmizela v hlubinách země. Aby stihla poslední metro.

Čekali marně. Nad prázdnými tácy a plnými skleničkami. S rostoucí rozhořčeností, že jim kdokoliv z tvůrců není okamžitě k dispozici, že nepřiběhne ze svých šaten. Nakonec se dočkali alespoň herečky Krásové, která se afektovaně objala s Knutovou a letmo políbila Pranýřovou. „Byla jsi úžasná, Miriam,“ zavrtěla se Knutová, „úžasná a skvostná jako vždycky. Výkon roku!“

„Buch byl se mnou od počátku spokojený,“ tetelivě se rozjížděla Krásová, „jedině se mnou, protože jsem přinesla svou vlastní vizi. A umíš si představit, že takový člověk je zvyklý na náročný styl práce, maximálně profesionální. Vyžadoval, aby mu herec roli obohacoval a přinášel vlastní pojetí, návrhy, a to já jsem mu tedy naprosto spolehlivě naplnila. Nebylo to vůbec snadné, ale nakonec změny, které jsem do postavy vnesla, posunuly celkové vyznění inscenace, protože já…“

Petr Buch se premiéry nezúčastnil.

A i kdyby, před jeho očima by se jistě proplétaly značně odlišné obrazy. Všechno zásadní zůstalo paradoxně skryté za pomyslnou průsvitnou oponou, oddělující během představení herce a diváky. Blánou, za níž loutky odříkávaly naučené věty a odehrávaly zaranžované situace. Kostra této inscenace však bude pevná a nerozbitná i po letech, i když se několikrát změní herecké obsazení. Jako by Buch měl neustále, na jakoukoliv dálku i hloubku, ruce omotané desítkami provázků, jimiž vládl veškerým děním na jevišti. Jimiž poškuboval, povoloval, svazoval, udával rytmus. A před nimiž nebylo úniku. Výčitky vůči Bohu tak na sklonku života umrtvil promyšlenou a výsměšnou pomstou.

Na Boha se pasoval sám.

Když si diváci rvali do úst první chlebíčková sousta a nenápadně do koberce zašlapávali odpad z koutků svých úst, v té chvíli si v pohraničním domku s blikajícím rudým srdcem, které tepalo nepravidelně a dýchavičně, otíral Petr Buch modrošedým kapesníkem zpocenou, brunátnou tvář a za sebou nechával ležící ženu s vyděšeným pohledem a rozteklou rtěnkou na upatlané dlani.

Buch jednoduše nevydržel a s geografickým přechodem překročil znovu a nenávratně i svou hranici vnitřní. Přestože si nedávno rázně předsevzal, že svou pijavici ovládne. Neovládl. A už se jí neděsil. Už si ji hýčkal.

Pak nasedl do svého tmavomodrého bmw a pokračoval směrem k Mnichovu, kde ho očekávala pečlivá, čerstvě naondulovaná, a jak byl přesvědčen, i nekonečně tupá manželka se záznamy blahopřejných telefonátů a prvních bezprostředních ohlasů z Prahy.

Birgitin mezi nimi nebyl.

I Birgit Stadtherrová, autorka hry, totiž na premiéře chyběla. Ale její nepřítomnost nikoho nepřekvapovala, na její podivínství si už dávno zvykli. Nikdy se neúčastnila premiér svých her. Ani v Čechách, ani v zahraničí. Jako se neúčastnila většiny lidských rituálů.

Jaké šťastné, ba přímo kongeniální spojení, psali recenzenti, už s umytými ústy a vyčištěnými zuby od zbytků premiérové hostiny. Legendární režisér, spěchající ve zběsilém pracovním tempu za dalšími tvůrčími povinnostmi, a nesmírně talentovaná autorka, lidsky poněkud výstřední a nečitelná.

Jediný, kdo dokázal sloupávat skořápky laciných, kamenějících, zmrtvělých uniforem mýtů a legend, kdo se pokoušel obnažit choulící se, zmatená a špínou zanesená lidská jádra obou nepřítomných umělců, byla drobná, energická dramaturgyně Klamová. Jedině Klamová si dělala starosti. Ale ne natolik, aby dohlédla až k hlubokým, podélným puklinám. K nakřáplým jádrům.

Jedině Klamová dokázala opustit žranici vyvolených premiérových hostí, vzdát se šunky a neslyšně zmizet. Vyždímaná. Vycucaná jako bonbon. S lepkavou pachutí na patře.

LEDEN

Za oponou, před oponou
nikdo nesmí lhát —
nebo nebudu hrát.

Ztěžklost a únava. Seděla v tramvaji. Hlavu v přiléhavé, háčkované čepici opřenou o špinavé sklo. Zatažený, těžký, umorousaný den. Lednové bezčasí. Jako by toho dne slunce ani nevyšlo. Ospalý svět, permanentní zívání. Naproti seděl mohutný mladý muž. Spal. Obr měl pootevřená ústa s křivými zuby, znetvořenou tvarohovitou tvář. Hlava mu padala k pravému rameni. Příliš těsné a krátké kalhoty se vysunuly a jejich lem odkrojil bílé, leskle nabobtnalé kotníky s fialovorudými skvrnami, roztodivné mapy ledabyle ovázané bílým, špinavým obvazem. Kotníky tak oteklé, že stačilo málo, aby se napjatá, vyhlazená kůže roztrhla. A maso vyhřezlo ven.

Rychle stočila oči do zataženého dne, vyhýbala se pohledu na to odpudivé maso. Hnusil se jí a zároveň ji fascinoval. Neodhodlala se vstát. Přesednout si jinam. Dívala se ven na zamyšlené, mlčící postavy. Zachumlané do kabátů. Dívala se na domy, šedivé a zapomenuté. Ty, které byly nedávno opraveny, spěchaly do podoby těch okolních. Šeď je rozleptávala a napadala jako nebezpečná infekce. Neměly šanci být nápadné. Jako většina z těch lidí. Projížděli parčíkem, kde sedávala a četla si, když jí zbývalo několik minut, než jí po obědě vydali děti z jeslí. Sedávala tam, na té oprýskané lavičce a tramvaje rachotily kolem. Včera.

Ne, ne! Je to už skoro šestnáct let. Šestnáct let! Závan studeného prázdna. Může si tam sednout i dnes. Ale proč by to dělala? Vzpomněla si na jakýsi francouzský film, jehož úryvky vyslídila jako školačka v televizi, když nakukovala tajně z chodby škvírou ve dveřích, fascinovaná zářivým blikotáním, novodobým plápoláním nočního ohně, k němuž se večer všichni sesedali. Bez ní. Už tehdy bez ní. Kamera kroužila jako sup kolem ústřední milenecké dvojice na letní louce, jediné obkroužení a totéž objetí, jen ti dva už byli starci. Mžik, v němž se utopí celý život. Mžik. Když to tehdy viděla, rozplakala se. Bylo jí úzko, že všichni máme tak málo času, že ona má tak málo času. Propadla panice. A to stála na začátku.

Na začátku všeho byl strach.

Plesk. A znovu. Plesk. Plesk. A divné skřehotání. Muž naproti se probudil a plácal dlaněmi, neohrabaně jako obrovité dítě, něco nesrozumitelného vykřikoval. Mumlal. Vystrkoval jazyk. Mohutný, odpudivý, infantilní obr. Nevyzpytatelný. Lidé se ošívali, odtahovali. I ona se snažila dívat jinam. Její oči se střetly s jeho lhostejnými, nepřítomnými body. Lekla se. Všichni se báli. Všichni se pořád jen bojí.

Rychle vystoupila. O dvě zastávky dřív. Utekla před tím cizím mužem a styděla se za sebe. Čepici si narazila do očí. A zkřehlé ruce hluboko do kapes dlouhého hnědého kabátu, pěstmi prudkou silou stahovala látku od pasu ke kolenům, hrozilo, že omšelou tkaninu protrhne. Kráčela rychle. Shrbená. Rázně dupala do sněhové břečky. Zrychlovala. Chtěla utéct, zmizet, někde se schovat. Dýchala krátce. Nedostávalo se jí kyslíku. Přitom měla čas, nikdo ji nehonil. Zaryla si nehty do dlaní. Měla je zarýt do těch odporných nateklých kotníků, do těch nafialovělých soudků, co se draly z kalhot, do toho hnusu, který se valí z těch nejméně očekávatelných míst. Dnes a denně. Pořád. Nakonec se obrátila, doběhla na zastávku. V tramvaji už si nesedla, ovinula se kolem tyče jako liána, pevně ji svírala. Omámená otupěle doškobrtala domů. Zabouchla za sebou dveře, sesula se na zem.

A rozplakala se.

Seděl v miniaturní kanceláři ředitelky divadla, utopený v malém, rudě sametovém, prošoupaném křesílku, na vytrčených kolenou šálek s horkým čajem těsně u obličeje, pára mu orosovala bradu. Čas od času se musel vysoukat nahoru, šálek odložit na stůl nebo na polici a potřást si rukou s některým ze zaměstnanců. Většina tváří mu splývala. Pod nohama se mu pletla doga, kterou každý z příchozích obřadně podrbal, jako by to byl smluvený znak výrazu loajálnosti k šéfové. Měl pocit, že ředitelka každou chvíli na oplátku podrbe pod bradou jeho. Oblékl si bílé kalhoty a to zvíře mu na nich zanechalo otisky. Když panička odběhla, němě to obrovské, rozmazlené psisko vší silou nakopl. Neprotestovalo. S vyčítavým kňučením se schovalo, nasoukalo pod stůl. A už nevylezlo.

„Pojďte, jen pojďte, než přijdou ostatní, představím vás všechny, postupně.“

Ředitelka Volfová před sebou tlačila vysoké obrýlené stvoření zabalené do záhadného fialovočerného hábitu a za ní vykukoval vousatý muž.

„Tak to je naše kostýmní výtvarnice Mona a tohle je šéf umělecké výroby pan Příhrazský.“ Trapné vyčkávání.

„A tohle je Petr Buch, režisér. Začne u nás zkoušet tu novou hru Birgit Stadtherrové. A my jsme opravdu, ale opravdu moc rádi, že se nám ho podařilo nakonec získat, snadné to rozhodně nebylo,“ zavrtěla se koketně a ještě víc roztáhla půlměsíc úsměvu.

Permanentní úsměv jako permanentní make-up, prolétlo Buchovi hlavou. Namáhavě vstal, uklonil se, zatímco ředitelka lákala psího miláčka zpod stolu — „co tam proboha děláš, on se vás snad stydí, no není to roztomilé?“ —, přiblble se usmíval, natahoval ruku přes rameno té vyčouhlé bytosti, promnul rybí leklost a zapumpoval drsnou rázností, koktal něco o tom, že se těší na spolupráci a že na Prahu má ty nejkrásnější vzpomínky, protože tu vlastně vyrůstal, je rád, že česky nezapomněl, moc rád. A kde je vůbec autorka Birgit?

„Tak to je náš jediný problém,“ namáhavě se narovnala ředitelka se schouleným, obrovitým a vrčícím psím tělem v náručí. Ztěžka udržovala rovnováhu. „Birgit tu není. Volala, že jí není dobře… Cože?“ Její výrazně zvýšený hlas se ztrácel ve šťastném poštěkávaní a pomlaskávání. „Vy mě neslyšíte? Že jí není dobře, volala. Dobře jí není. Asi nějaká viróza. To víte, Praha je toho plná. Zvláště teď, v lednu. Au.“

Zima, zima už je tady,
chcíplosti je plno všady.

Sněžilo. Chuchvalce sněhu narážely do oken.

„Spojily se. Vločky se spojily. Tak vydrží déle. Roztát stejně jednou musí. Každý to oddaluje. Oddaluje, co je nevyhnutelné,“ mumlala si Birgit. Vymotala se ze zmačkaných, ušmudlaných peřin. Odkopla tu nahrnutou bouli pravou nohou v tlusté, bílé ponožce. Z levé jí ponožka sklouzla, bude určitě ukrytá v té zmotané pokrývkové vyboulenině. Bosou nohou si poškrábala pravý nárt. Včera se ani neumyla, ani nesvlékla, hodiny jen tak proležela a nechtělo se jí nic. Nemohla nic, protože ji zase atakovala ta únava, kterou vůlí nepřemůže. A pak té únavě podlehla.

Sněžilo a bílé domy v šedivém dni působily útěšlivě. Pán Bůh šetřil, rozsvítil jenom slabou lampičku, aby se děti ve tmě nebály. Je devět hodin, i protější okna svítila, bělost prorážela rozsvícená auta. Je devět hodin. S námahou vstala a odešla do koupelny. Je devět hodin, opakovala si. Za hodinu se s nimi setkám. Za hodinu to budu zase já, po desetiletí neměnná. Vtipná, sebevědomá Birgit, jejíž hru si vybral proslulý německý režisér, kvůli ní přijel do Prahy. Zapnula rádio.

„…v rámci kulturní spolupráce českých a německých divadel. Světoznámý režisér Petr Buch, který do povědomí široké veřejnosti vstoupil především svými netradičními jevištními interpretacemi her Williama Shakespeara, si tentokrát překvapivě vybral hru současné české autorky Birgit Stadtherrové, kterou nastuduje v pražském Divadle Pod lupou. Režisérův medailon, doplněný krátkým rozhovorem, uvedeme ve večerních Rozmanitostech. Petr Buch se v něm bude zamýšlet nejen nad současnou uměleckou tvorbou, ale i nad otázkami nesnadného vyrovnávání s minulostí, kterou i naše země za sebou vláčí jako vězeňskou kouli a jejíž…“

Cvak. Tebe je snadné umlčet.

Birgit stála v jedné ponožce a pískavě dýchala, soustředila se na výdech a táhlý ječivý pískot, hudbu, kterou vyluzovala její levá nosní dírka. Takže zase mluvili o ní. Cizinci. Autorka. Co to je, autorka? Autorka čeho? Žádná autorka. Zapisovatelka toho, co bylo a jest. Autor, tvůrce je přece někdo jiný, ona jen vyrábí popisky k jeho výtvorům v té ohromné galerii pod širým nebem. Proč by právě ona měla světu něco říkat, má vůbec co říct? První romány, ty zbytečně popsané stránky, byly přijaty poměrně slušně, vyrovnávala se s vykořeněností, jakou pociťovala, když se natrvalo přestěhovala do té pekelné pouště, do Prahy. Další dvě knihy nadchly jen estétskou, povrchní kritiku, příliš si pohrávala s formou a obsah, má-li být upřímná, jí byl lhostejný. A pak se vrhla na divadelní hry, odsekávala je jakoby z jednoho kusu odvíjejícího se kotouče papíru, odsekávala do podoby divadelních her jednotlivé děje jednolitého, dlouhého příběhu, příběhu o sobě samé. Pro ni to už dávno nebyla literatura, byl to záchranný pás, provaz, kterého se držela a který si sama navíjela, nastavovala, aby nedohlédla konce, poslední pevné spojení s realitou a s existencí mezi ostatními, bod, který ji držel nad vodou, bod, který rozčlenil jinak nerozeznatelné dny v pevné úseky psaní a polehávání.

Procházela z pokoje do pokoje, lhostejná k odpadkům. Poházené kusy obnošeného oblečení, zmuchlané papíry, kuchyňský dřez plný odmáčejícího se nádobí, pánev, ze které se odlupovala jakási mazlavá zelenožlutá hmota, nedopité hrnky s plísní, nakouslá jablka, černé banánové slupky pokryté hejny drobných mušek. A plná vana špinavého oblečení. Sedla si na její okraj a čekala. Pískání v nose záhadně odeznělo. Stiskla obě nosní dírky, zůstaly pak na několik sekund slepené, tolik tělesných, nechutných otvorů.

Devět hodin. Do desíti se musí dát dohromady.

„Ano, jistě, tomu všemu já dobře rozumím, to chápu. Ale kde je Birgit, Birgit Stadtherrová? Potřeboval jsem nejprve mluvit s ní.“

Dramaturgyně Klamová se odevzdaně dívala na starého muže, aby odhadla, proč ze všech nabídek, kterými je zasypán, si vybral zrovna tohle zapadlé, miniaturní divadlo a proč se tak úporně dožaduje právě Birgit.

„Pane Buchu, já nevím. Opravdu dělám, co je v mých silách. Slíbila, že v deset hodin určitě přijede, ještě není deset, ještě má pět minut. — Mohli bychom se zatím domluvit, jak to provedeme technicky. U nás není obvyklé, aby se s herci zkoušelo takhle odděleně, musím je na to předem připravit. Kdy budete zkoušet? Normálně od desíti do dvou, jak bývá u nás zvykem?“

Pozorovala jeho umolousané, zašedle bílé nohavice a roztřepený límeček, křivě se deroucí zpod huňatého modrého svetru. Občas si projel prsty prořídlými vlasy, pomalu, pomaloučku, snad aby tomu zbytku neublížil, nebo aby se sám té potupné ztráty nevylekal. Vyčkávala.

Byla trochu zklamaná, pověst překypovala obrazy drsného, neúprosného génia. Zapáleného člověka, který vkročil, a hlavy padaly, zkušebny se třásly, herci se vyděšeně krčili a plazili podél zdí. Těšila se na ten třesk, kdy se pročistí provinční ubohost, sebezahledění a žabomyší intriky, kdy se rozpustí nesoustředěnost primadon souboru, kdy se rozvíří stojaté vody přívalem světa té nejvyšší profesionální úrovně, výkopem mezinárodní ligy mistrů. A zatím tu sedí pomačkaný, špinavý stařec, co ztěžka mrká opuchlými víčky. A upíjí svůj šálek čaje.

Ovšem ji neoklamal. Ji nikdo neoklame. Z jeho kožené, odřené aktovky vyčuhoval kornout novinových stránek, kolem něhož se kůže tašky podivně vyboulila. Jako by se písmenka sesouvala. Sklouzávala po hladkém povrchu přitahována zemskou tíží, sesypávala na hromadu, až zaplnila vnitřní prostor. Když včera u ředitelky absolvoval nekonečný uvítací ceremoniál, byla nucena nahnout se přes onu aktovku, majitelem pečlivě usazenou na otáčecí židli. Naklonila se pro telefon. A uprostřed novinového zámotku zahlédla nezaměnitelný tvar kulatého, lesklého uzávěru. Velikosti mince. Lahvinka. Tak proto si s jedním šálkem vystačí dvě hodiny, aniž by musel dolít, přestože nepřetržitě usrkává. Výborně, bravo, tak to nám tu ještě scházelo, germánskej ožrala a tuzemský rum.

Usmála se na Bucha.

„Zkusím Birgit zavolat ještě jednou. Třeba jí zase není dobře.“

Vařila náhoda kašičku
na zeleném rendlíčku.
Tomu dala, tomu víc,
tomu málo, tomu nic.

Birgit sebou trhla. Polekaná vstala, opřela se o umyvadlo zdrsnělé hrudkami špíny.

Telefon.

Přešla do předsíně a stála nad drnčícím předmětem. Připomínal bolest v hlavě. Ve chvíli, kdy se zdá už naprosto nesnesitelná, náhle a nečekaně odezní. Na krátký čas. A udeří znovu. S novou, radostně zajíkavou krutostí. Začala počítat vyzvánění. Jeden, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm. Ticho. Konečně, konečně. Ne, osm. A devět. Panebože, ať ji nechají na pokoji. Panebože, ať jí dají pokoj.

„Dejte mi pokoj!“ zakřičela. „Dejte mi pokoj, nechte mě na pokoji!“

Když dvouhlavá naducaná housenka utichla, štítivě ji vzala do dvou prstů a vyvěsila. Ubránila se jim, zase se jim ubránila. Spěchala do koupelny. Chtělo se jí zvracet. Myslela na bílé sněhové chuchvalce, které někdo pohazoval z nebes.

Ty její se zbarvily do červena.

V Klamové to vřelo.

Nesnášela Birgitinu rozbujelou nespolehlivost, která se v posledním roce proměnila, přetavila ve spolehlivou jistotu svou pravidelností. Od naprostého průšvihu ji nakonec zachraňovaly technické vymoženosti a sestra Johana; to ona přepisovala slíbené konečné verze textů a posílala je e-mailem. Birgit už dokonce ani nevolala. Dřív, ještě před dvěma lety, když se uváděl její triptych, alespoň pravidelně vyťukávala textové zprávy. Vtipné, úsečné. Od té doby, co mobil vyhodila, se vynořuje jako přízrak. Zpočátku mívali strach, teď už navykli, otupěli. Podivínka. Kupodivu divadelní hry psala výtečné. Na rozdíl od neslaných nemastných pseudorománů zachycovala v banálních dialozích cosi, co viselo ve vzduchu, příběhy, které s tajemnou jasnozřivostí mířily k divákům; každou replikou jim vrážela delší sirku mezi víčka a zadky potírala neúprosným lepidlem. Žádné Komu se smějete? — Sami sobě se smějete, hlupáci!, ale Nad čím se vám chce zvracet? — Nad sebou samými zvracejte. Proto Klamová u každého z režisérů Birgitiných her prosadila inscenovaný tvar bez pauzy. Bez výdechu. Jakmile publikum jednou z omámení procitlo, už se nedalo zmást a tahat za nos, zatraceně křečovitě se hlídalo, rozhlíželo, odmršťovalo věty a scénické obrazy, nás se to netýká, zvracet nad sebou máte vy, vy ostatní. Vy, vy a vy.

Za vysokým oknem sněžilo a z protější střechy slétlo několik holubů. Střemhlav. Chuchvalce dopadaly a okamžitě tály. Zase břečka. Jako celá tahle rozbředlá, roztékající se situace s unaveným Buchem. Její vzdálená naděje. Osobnost mohutná a neposkvrněná, pevná a celistvá lidsky i umělecky. Ale už po přejezdu hranic se objevovala první nenápadná, snadno přehlédnutelná varovná znamení („v hotelu, kde budu bydlet, je nezbytné, opravdu nezbytné, paní Klamová, abych měl okna na východ a aby mi denně měnili modré povlečení, modré a denně čisté, paní Klamová“). Do Prahy, jak se jí v prvním úleku zazdálo, dorazila už jen dohasínající bída.

„Birgit nebere telefon. Možná už je na cestě. Zkusím to tak za hodinu.“

„Zavolejte jí na mobil, je to opravdu nutné, paní Klamová, nezbytně nutné!“

„Nemá mobil. Nechce mobil. Už včera volala, že má asi chřipku. Je vyčerpaná, za poslední rok dokončila tři texty, pracuje nepřetržitě, to se někde musí odrazit. — A jakou jste měl vůbec cestu? A co ubytování? Povlečení — modré z nebe?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A já pořád kdo to tluče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.