Ivana Karásková

O češtině s Karlem Olivou

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována a ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

Copyright © Ivana Karásková, 2022

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Illustrations © Roman Kelbich, 2022

Cover photo © Petr Topič, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-131-4

Předmluva

Čeština je obdivuhodná řeč. Od dětství mě přitahovala stylistickými možnostmi, bohatstvím volného slovosledu i hříčkami a zároveň trošku zlobila záludnostmi pravopisu.

Vzpomínám, jak mě coby mladou novinářku bavilo vymýšlet „vtipné“ titulky svých textů z vánočního zpravodajství. Jako třeba: „Kolik bylo kolik“ nebo „Jak chutná jak“. Ráda jsem probírala zajímavé jazykové jevy s lingvisty. A samozřejmě mi neuniklo, že docent Karel Oliva je mezi nimi nepřehlédnutelnou postavou a autoritou.

Do kontaktu jsme spolu přišli v době, kdy vedl Ústav pro jazyk český Akademie věd ČR, v jehož čele stál dlouhých 13 let. Po odchodu z pracoviště se ještě více zaměřil na popularizaci češtiny a toho jsme v novinách rádi využívali.

Témuž záměru chce posloužit i knížka, kterou právě držíte v rukou.

Člověk někdy potřebuje nějaké pošťouchnutí. Pro mě jím byla Všechnopárty Karla Šípa, který měl v roce 2019 docenta Olivu mezi svými hosty. Jak to, že mě to nenapadlo dřív? Byla by věčná škoda nepopovídat si s ním o jazyce poněkud zevrubněji. Je to člověk s originálními, leckdy kontroverzními názory. Navíc ovládá řadu řečí, takže může i zasvěceně srovnávat.

Potěšilo mě, že souhlasil.

Témat se rojilo bezpočet. S panem docentem jsme se nicméně shodli, že knížku zacílíme co nejvíc k praxi, tak aby oslovila především milovníky češtiny. Tomuto záměru jsem přizpůsobila i soubor otázek.

Koncepce jen velice volně vychází z jazykovědných disciplín a nebráníme se ani malým přesahům do jiných oborů. Zaměřujeme se spíše na kuriozity jazyka, bez ambice pojednat o něm vyčerpávajícím způsobem.

Přestože bohemistika byla součástí mého studia, zejména při psaní velkých písmen a interpunkce mě občas leccos pořádně zaskočí. Navíc jsem se párkrát přistihla, že jsem si nějakou hloupou, ba kuriózní chybu zafixovala. A klidně půjdu s kůží na trh: například obrat co by dup měl dlouho v mých očích bůhvíproč vazbu na strom, a tudíž na konci písmenko „b“. Kéž mi je omluvou moje roztržitost.

Snad za nejtěžší prohřešek bývá – možná trochu nespravedlivě – považována chyba ve vyjmenovaných slovech. Zkuste jen napsat ve slově hlemýžď měkké „í“! Taková hrubka vás rázem svrhne mezi nevzdělance, hodné nejhlubšího opovržení.

Ale ruku na srdce, kdo nikdy nenakouknul do slovníku cizích slov, aby si ověřil význam některého slova? Nezaváhal, zda ve slově zvolit „s“, nebo „z“? Určitě jste také někdy znejistěli, zda daný výraz patří ještě do češtiny spisovné, nebo už obecné…

Jsem přesvědčena, že nějaké to „okénko“ občas postihne i erudované jedince, kteří by odpřisáhli, že mají český jazyk v malíku. Třeba učitele češtiny.

Rozhovor se rodil v podivné době covidové pandemie, čemuž odpovídala i specifická komunikace. S panem docentem jsme hovořili většinou přes skype. Jeho odpovědi jsem zpracovala a on poté takto vzniklý pracovní text upravoval a doplňoval. Několikrát jsme si ho navzájem přeposlali, abychom doladili detaily.

Popravdě to šlo pomaleji, než bych si bývala přála, soustředěné úsilí střídaly prodlevy a od práce nás odváděly jiné činnosti. Nakonec ale mohu říct sláva, knížka je na světě!

Takže teď už si, milí čtenáři, udělejte pohodlí a začtěte se. Žasněte, chvalte, kritizujte, polemizujte…, ale hlavně neumdlévejte v zájmu o naši krásnou mateřštinu. Ona se vám odmění.

Ivana Karásková

Kapitola I
Jak se rodila čeština aneb S Husem bychom si nepopovídali

Karel Čapek ve stati Chvála řeči české označuje český jazyk za jeden z nejtěžších, ale i nejbohatších významy a odstíny. Souhlasíte, pane docente?

Pokud budu chtít zůstat vědecky racionální a věcný, pak mi nezbude než říci, že tady bych raději zůstal trošičku při zemi. Vsadím se totiž, že totéž by tvrdil Francouz o francouzštině nebo Španěl o španělštině, Japonec o japonštině a tak dále. Mateřštinu zná každý nejlépe, je na ni od malička zvyklý, a tak se mu zdá nejbohatší.

Čapek byl zamilovaný do češtiny a také ji mistrně ovládal, ale toto jeho vyjádření je spíše o emočním vztahu k jazyku. Nemyslím, že – racionálně vzato – by čeština mezi ostatními jazyky nějak vyčnívala. Ani v dobrém, a samozřejmě ani ve špatném.

Úvodem našeho povídání pohlédněme trošku do historie: jak by našemu uchu zněla staroslověnština, kterou u nás prosadili v 9. století takzvaní soluňští bratři Cyril a Metoděj? Nakolik bychom jí rozuměli?

Staroslověnštině by – obávám se – rozuměli výhradně fundovaní odborníci, kdokoliv další jen zlomkově. Velikost rozdílu mezi staroslověnštinou a dnešní češtinou totiž odráží nejen časovou vzdálenost a rozsah jazykového vývoje za více než tisíc let, a to hned v několika aspektech, ale stejně tak i skutečnost, že staroslověnština, nebo jiným názvem stará církevní slovanština, nebyla přímým předchůdcem češtiny.

Aha, a můžeme si to trošku rozebrat?

Podívejme se na to v historických souvislostech. Když v důsledku stěhování národů dorazili do střední a východní Evropy v 5. a 6. století Slované a usadili se tu, zabíralo souvislé slovanské osídlení prostor od Baltu až k Jadranu. Nezapomeňme, že Maďaři se tehdy ještě pohybovali někde po daleké Asii. Ovšem vzájemné kontakty na tak rozsáhlém území byly jen omezené, a tak se původní společná praslovanština postupně začala členit, vznikala – dnes bychom řekli – nářečí, samozřejmě stále navzájem velmi dobře srozumitelná.

Takže – do jakého jazykového prostředí přišli do Velkomoravské říše Cyril a Metoděj?

V přirovnání k dnešním poměrům si příchod Cyrila a Metoděje na Velkou Moravu můžeme představit jako situaci, že by třeba na Chodsko přijel někdo z moravského Slovácka: domluví se, i když striktně vzato nebude mluvit stejným jazykem jako místní.

V dobách Cyrila a Metoděje prostě nebyly rozdíly mezi jejich nářečím a mluvou užívanou na velkomoravském území ještě tak velké, aby si s nimi naši předci nerozuměli. Staroslověnštinu – tedy první psaný slovanský jazyk – pak Cyril a Metoděj vytvořili jako jakousi směs své mateřštiny, tedy dialektu tehdy užívaného Slovany v okolí Soluně nebo šířeji v dnešním Bulharsku, a jazyka užívaného na Velké Moravě.

Hlavně je potřeba si uvědomit, že to byl prestižní, slavnostní jazyk používaný výhradně pro bohoslužby. Pro velkomoravské současníky Cyrila a Metoděje sice srozumitelný, ale nikoliv jazyk „všedního dne“ – tím byl pračeský, či možná přesněji velkomoravský dialekt praslovanštiny, tedy nejstarší vývojové stadium češtiny, o němž ovšem neexistují písemné doklady.

V čem se čeština praslovanštině vzdálila?

Když se podíváme v historii dále po proudu času, tak někdy v 10. století Maďaři obsazením Panonské nížiny geograficky odřízli západní Slovany od jižních. Tím se urychlil vývoj samostatných jazyků. Zhruba v 11. století se už natolik rozrůznily, že lze mluvit o zrodu staré češtiny, jímž nastartoval vývoj do dnešního stavu.

Výčet konkrétních rozdílů mezi praslovanštinou a dnešní češtinou by byl asi poněkud obsáhlý a možná v některých bodech trochu obtížně srozumitelný, tak si vezměme jen pár příkladů.

Slovní přízvuk máme – s výjimkou slova ahoj, vypůjčeného z angličtiny – vždy na první slabice, zatímco v praslovanštině byl leckde. Navíc byl při skloňování, časování či odvozování pohyblivý, stejně jako například v dnešní ruštině.

Místo pohyblivého přízvuku máme dlouhé a krátké samohlásky, ty praslovanština neměla. A když jsme u samohlásek, a tím u slabik, neboť ty vznikají právě kolem samohlásek: v češtině existují slabikotvorné hlásky [r] a [l] – ty v praslovanštině nemohly být jádrem slabiky.

Naopak měla praslovanština třeba nosovky, které dnešní generace zná hlavně z angličtiny, například z výslovnosti slovesné koncovky -ing. Ze všech současných slovanských jazyků už nosovky existují jen v polštině. V psané podobě se v ní vyznačují ocáskem pod písmeny „a“ a „e“.

Lze říct, že čeština „utekla“ od společného jazykového prazákladu nejdál?

Těch změn je v ní opravdu hodně, a možná skutečně nejvíc ze všech slovanských jazyků – ale nerad bych to tvrdil nějak autoritativně.

Praslovanština měla ještě takzvané jery, dnes je píšeme – nejen v azbuce – písmenky „Ь“ a „ъ“. Zhruba jim odpovídají měkký a tvrdý znak v ruštině.

Ve výslovnosti se tvrdý jer zachoval v bulharštině, kde se skutečně vyslovuje, funguje tu jako samostatná samohláska, takové temné [e], třeba „papoušek“ se bulharsky řekne [pъdpъdъk].

Praslovanské [g], které si podržela třeba ruština nebo právě zmíněná bulharština, jsme v češtině postupně nahradili hláskou [h].

No a nakonec se sluší poznamenat, že čeština ztratila rozdíly nejen mezi původně odlišnou výslovností měkkého [i] a tvrdého [y], což všichni víme, ale i mezi měkkou a tvrdou výslovností řady souhlásek. Neděláme už výslovnostní ani jiné rozdíly mezi měkkým a tvrdým [b], [l], [m], [p] nebo [v], jak to činili naši praslovanští předkové, a z měkkého [r], které se dochovalo třeba v ruštině, jsme si udělali naši speciální hlásku [ř].

Zřejmě je tedy v češtině těch změn opravdu víc. Neexistuje ale nějaká jednotná metodika, jak jejich množství či velikost objektivně měřit, takže to jistě někdo může vidět jinak.

Mařeno, řekni ř

Ráda bych se dozvěděla víc o té zmíněné speciální hlásce. Pokud se zamyslím nad tím, čím je čeština unikátní, prvně mě napadne právě ř. Kdo je za ně zodpovědný?

Pohleďme trošku do historie. V praslovanštině existovalo dvojí [r] – měkké a tvrdé. V ruštině tento rozdíl zůstal ve výslovnosti dodnes, jak si můžeme vyzkoušet my starší. Zkuste si říci ruské slovo „řeka“ – tedy ruské [reka] – a porovnat to s ruskou výslovností slova [ryba].

A pro mladší, alespoň pro ty, kdo jezdí na prázdniny do Chorvatska, bych pro přiblížení doporučil, ať zkusí vyslovit jméno města Rijeka – to počáteční [r] tady bude znít měkce, zatímco [r] v české – nebo i té ruské – [rybě] bude znít tvrdě. Ani Rusové, ani Chorvati ten rozdíl sice nepíší, ale ve výslovnosti ho mají pořád. V češtině a také v polštině je [r] jenom tvrdé, zatímco z měkkého [r] se v těchto jazycích vyvinulo [ř].

Počkejte, copak Poláci také mají ř?

Tam je to složitější. Ve výslovnosti polštiny existovala hláska [ř] od prapočátků této řeči až zhruba do poloviny minulého století. Polským spřežkovým pravopisem se zapisovala jako „rz“. Ale pak – kvůli lenosti mluvidel, která je jednou z hlavních hybných sil jazykového vývoje – začali Poláci místo [ř] většinově vyslovovat [ž].

Takže – když už jsme v minulé odpovědi byli u těch řek a potažmo vodstev – Poláci dodnes píší „morze“, ale vyslovují [može], snad až na nějaké staromilské výjimky. Což se pak odráží i ve škole. Tak jako české děti v diktátech zápasí se psaním měkkého „i“ a tvrdého „y“, polští školáci mají diktáty na „rz“ na jedné straně a na „ż“, tedy „z s tečkou“ neboli písmeno pro skutečnou, původní hlásku [ž], na straně druhé.

Takovým typickým pravopisným chytákem je třeba právě rozdíl v psaní – ale nikoliv výslovnosti – mezi „morze“ a „może“, tedy českým „moře“ a „může“.

Zvláštní, že právě my Češi jsme dokázali nad leností mluvidel vyzrát a ř si zachovali.

Ano, i když s tím „vyzráním“ je to trochu problematické, neboť samo naše [ř] je také výsledkem – mohu-li to tak říci – této lenosti mluvidel, i když se to tak nemusí zdát. Vzniklo totiž jako varianta výslovnosti původního měkkého [r], či v některých případech stažením původní obtížnější výslovnosti hláskové skupiny [rs] do hlásky jediné – tak je tomu třeba ve slově třtina, jehož původní forma byla trstina, tedy slovo, které možná znáte ze slovenštiny.

Naše [ř] je vůbec zajímavá hláska. V češtině máme znělostní páry, které tvoří hlásky znělé, jako například [b, d, ď, h, v], ve dvojicích s neznělými [p, t, ť, ch, f]. To se odráží kromě jiného v tom, čemu jsme ve třetí třídě říkali „spodoba znělosti“: asi bychom těžko vyslovovali slovo „mravkolev“ v hláskové podobě přesně odpovídající písmenkům na papíru, takže říkáme [mrafkolef].

A podobně jako páry [b]/[p], [d]/[t], [ď]/[ť], [h]/[ch], [v]/[f] máme v české výslovnosti i pár znělého a neznělého [ř]/[ř]. Rozdíl oproti jiným párům znělých a neznělých souhlásek je ovšem v tom, že obě ta [ř] zapisujeme stejným písmenem „ř“. Zkuste si pečlivě vyslovit třeba [řeřicha] a tato znělá [ř] porovnejte se stejnou hláskou ve výslovnosti slova [farář] – a pro jistotu, aby se uvedený kontrast ještě více ozřejmil, si to, opět s pečlivou výslovností, vyskloňujte, aby se projevil rozdíl ve znění se spodobou znělosti a bez ní: [farář] – [bes faráře]. Zjistíte rozdíl jak v tom, co dělají vaše mluvidla, kam dáváte špičku jazyka, tak také v tom, co slyšíte.

Vidíte, to jsem si neuvědomila.

Ostatně, není úplně pravda, že [ř] má dnes už jen čeština. Je ještě jeden nikoliv jazyk, ale dialekt italštiny na západním pobřeží Sicílie, kde ho mají ve výslovnosti také, a to spíše to neznělé.

Například jméno sicilského města Trapani vyslovují místní jako [třapani]. Ovšem v tomto italském dialektu neexistuje hláska [r], tam prostě cokoliv, kde je ve standardní italštině [r], vyslovují s [ř]. Takže je to proti češtině a jejímu rozlišování mezi [r] a [ř] – [hořký] je jistě něco docela jiného než [horký] – jen slabý odvar.

Tahle hláska nicméně přidává práci logopedům. Troskotá na ní i řada Čechů.

Je to tak. Většinou je to poslední hláska, kterou se dítě naučí vyslovovat. No ale nějaká musí být poslední, že, tak to zase není nic tak světoborného.

V psaném jazyce dovedou cizincům zamotat hlavu také naše diakritická znaménka. Je pravda, že je někteří lingvisté navrhovali zrušit?

To pravda asi nebude, žádný soudný lingvista by o čemkoliv podobném nemohl ani uvažovat. Nedávno jsem ale zaznamenal, že se za cosi takového v novinách přimlouval nějaký právník. Spatřoval v tom cestu ke zjednodušení češtiny.

Nad takovými úvahami jenom žasnu. Jsou asi tak stejně moudré, jako kdybych se já pustil do reformy třeba obchodního nebo trestního práva, o němž nic hlubšího nevím. Je přece lepší psát s diakritikou než spřežkovým pravopisem. A nápad diakritiku jen prostě vypustit už je úplně absurdní, vždyť bychom si přestali rozumět.

Pravopisné systémy mohou být různé, ale měly by zachycovat zvukovou stránku jazyka nějakým systematickým způsobem. Diakritika je s námi už od 15. století, kdy háčky a čárky nahradily předchozí spřežkový pravopis. Pokud bychom je zrušili, rezignovali bychom na odpovídající zápis zvukové podoby jazyka a riskovali různá nedorozumění: jen si vezměte rozlišení mezi slovy štíhlí versus stihli. Mít rád není totéž co mít řád. A takových příkladů by byly bez přehánění tisíce: jen zkuste nějaké plnoštíhlejší dívce pochválit pekne kyticky – už to nikdy nespravíte, nevysvětlíte jí, že jste měla na mysli pěkné kytičky.

V jaké posloupnosti se čeština odpoutávala od společného základu?

O té nejstarší „pračeštině“ víme velmi málo. Takže velmi zhruba – řekněme, že už snad někdy před rokem 1000 – zanikly jery a nosovky, kolem roku 1200 se praslovanská hláska [g] začala měnit v naše dnešní [h].

Jen o něco málo později začaly mizet výslovnostní rozdíly mezi tvrdými a měkkými variantami souhlásek, s výjimkou měkkého [ľ] a tvrdého [ł], kde byl vývoj trochu odlišný: z měkkého [ľ] se nejprve stalo „obyčejné“ [l], které pak koexistovalo s původním, tvrdým [ł] až do období kolem roku 1400, kdy se sjednotila jak výslovnost [l], tak výslovnost samohlásek [i] a [y]. Ovšem ty změny neproběhly ze dne na den, a také neměly stejnou rychlost ve všech regionech.

Tohle víme jak?

To je patrné například z toho, jak si Jan Hus ve svých spisech stěžuje, že obyvatelé Prahy mluví špatně česky. Měl totiž ze svého dětství na jihočeském venkově naučené, že se ve výslovnosti rozlišovalo jak [i] a [y], tak „obyčejné“ [l] a tvrdé [ł]. Ovšem v Praze, kde jazykový vývoj pokročil dále, se ten rozdíl už ztrácel. Takže Husovi například vadilo, že Pražané vyslovují [líko], a ne [lýko], či [tobolka], a ne [tobołka], jak byl zvyklý, že tedy z pražské výslovnosti zmizelo tvrdé [y] a tvrdé [ł].

[l] už dnes vyslovujeme i píšeme jenom jedno, ale dávný rozdíl mezi [i] a [y] jsme si v písmu ponechali, i když ho neslyšíme – takže píšeme samozřejmě „lýko“. To proto, že dvojí psaní v mnoha případech umožňuje rozlišit významy, a je tudíž v jazyce a komunikaci funkční.

Záhadná nabodeníčka

Je pravda, že základy jednotné diakritiky položil Jan Hus, který znakům nad písmeny říkal nabodeníčka?

Autorství anonymního latinského spisku De Orthographia Bohemica (O českém pravopise) z počátku 15. století je Husovi skutečně připisováno, ale není jisté. Je pouze velmi pravděpodobné.

Jde o trochu komplikovanou záležitost. Originál spisu nemáme, ale v třeboňské knihovně se dochoval jeho opis z doby někdy kolem roku 1450, což je ovšem dávno po Husově smrti. Navíc tam ležel docela dlouhou dobu nepovšimnut, až ho tam v době národního obrození objevil František Palacký. Ten mu také teprve přiřkl uvedený titul – opis sám žádný nenese, zrovna jako v něm není uveden autor.

Na Husa soudíme jednak z historických okolností, jednak z analýzy textu a srovnáním s díly, kde je jeho autorství nepochybné. Stoprocentní jistotu v tom ale nemáme, to zaprvé. A zadruhé, tato změna, tedy návrh užívat pro zápis češtiny diakritická znaménka, nepřišla jako blesk z čistého nebe.

Od začátku psané češtiny se totiž vědělo, že máme hlásky, jimž neodpovídají žádná písmena latinské abecedy. Proto se už v dobách dlouho před Husem používaly různé systémy, jak zvukovou stránku češtiny zachytit písmem. Jenže v praxi to bylo tak, že co písař, to vlastní způsob. Navíc způsob definovaný jen nepřímo použitím, bez explicitního popisu, jak se která hláska v písmu zaznamenává.

Takže v tom byl před Husem docela zmatek.

Abych to vysvětlil podrobněji: ve středověku byly středisky vzdělanosti kláštery, v nichž se opisovaly knihy či jiné texty. A písaři si v případech, když bylo potřeba zapsat české hlásky, které standardní latinská abeceda neumí přímo vyjádřit, pomáhali různými způsoby.

Nejčastěji psali spřežky, třeba „cz“ pro hlásku [č], „rz“ pro hlásku [ř] nebo „aa“ pro dlouhé [á]. Jindy však užívali i jiné prostředky: tečky, vodorovné čárky, obloučky nad písmeny.

Problém byl ovšem v tom, že každý klášter, každá písařská škola, nebo třeba i každý písař používal jiný systém, a dokonce i jeden písař v jednom rukopisu nedodržel vždy stejnou notaci. Třeba zrovna to [ř] se psalo velmi lecjak, varianty byly „rz“, „rrz“, „rs“, „rzs“, „rzss“, „rzz“ a i některé další.

Zásluha autora spisu De Orthographia Bohemica tak spočívá především v tom, že se na věc podíval systematicky a navrhl jednotný postup.

V každém případě je to ale tak, že nápad užívat diakritická znaménka nepřišel ze dne na den – uvedený spis navazoval na již existující myšlenky.

A ještě bych k tomu chtěl dodat, že termín „nabodeníčka“ Husův není skoro určitě. Máme ho doložen až kolem roku 1440 a to už, jak je všeobecně známo, Hus nežil. Latinsky psaná Orthographia Bohemica české termíny „nabodeníčko krátké“ a „nabodeníčko dlouhé“ neobsahuje.

A jak se tedy v tom spisku znaménka nad písmeny nazývají?

Diakritická znaménka jsou zde označována termíny latinskými, a to „gracilis virgula“ (dnešní „čárka“, v doslovném překladu „tenká čárka“) a „punctus rotundus“ (dnešní „háček“, tehdy ovšem psaný jako tečka nad písmenem, v překladu z latiny „bod kulatý“).

Na posledních stránkách spisu se sice několik českých termínů vyskytuje, ale „nabodeníčko“ – „krátké“, „dlouhé“, jakékoliv – mezi nimi není.

A tento dojem – opět je to jen dojem, či vznešeně vyjádřeno hypotéza – je ještě zesílen tím, že v textu Husova traktátu Výklad viery, desatera božieho přikázanie a modlitby Páně se vyskytuje termín „znameníčko svrchu“, zatímco o „nabodeníčkách“ tam řeč není.

Je ovšem potřeba dodat i to, že spřežky z našeho písma úplně nezmizely dodnes. Dvě z nich ještě pořád máme.

Hlásku [ch] píšeme vlastně spřežkovitě, tedy složenou ze dvou písmen.

Proč nám zůstalo právě ono ch?

Zápis hlásky [ch] jsme převzali velmi pravděpodobně z němčiny. Vznikl z pozorování, že [ch] je hodně podobné vyslovení hlásek [k] a [h] těsně za sebou. A protože se ve středověku hláska [k] často psala písmenem „c“, užívalo se pro hlásku [ch] právě takového zápisu. Opravdu, když zkusíte vyslovit [k] a [h] rychle za sebou, vyjde vám z toho [ch]. Ostatně si všimněte, že třeba angličtina v některých případech dodnes postupuje velmi podobně: například jméno Nikity Chruščova se v ní standardně píše „Khrushchev“, tedy [ch] se přepisuje jako „kh“.

A ta druhá spřežka?

V českém písmu máme také spřežku „dž“. Neříkáme přece [d-ž-b-á-n], ale [dž-b-á-n]. Hláska [dž] je tu znělým protějškem neznělého [č], asi podobně, jako je [ž] znělým protějškem neznělé hlásky [š]. Tato hláska však vznikla až pozdějším vývojem, za dob Jana Husa neexistovala, a tedy neexistovala ani spřežka, kterou ji dnes zapisujeme, takže ji Hus samozřejmě nemohl odstranit. Tehdejší výraz pro náš džbán zněl čbán – možná si budete ze školy pamatovat tzv. Hradecký rukopis, významnou literární památku z konce 14. století, z doby Husova mládí, která obsahuje mimo jiné i bajku O lišcě a čbánu. A vlastně dodnes je v českých slovech hláska [dž] výjimečná – kromě džbánu a džberu ji máme už jen ve slovech cizího původu: džem, džínsy, džentlmen, rádža…

Ostatní spřežky tedy po sepsání spisu De Orthographia Bohemica zmizely?

Inu, ne hned, tak jednoduché to nebylo. Na to byl potřeba ještě další dlouhý vývoj, než se zásady diakritického pravopisu prosadily plošně.

Ještě v době objevení knihtisku a prvních českých tištěných knih se čárky a háčky přespříliš neujaly, což mělo kromě jiného i ryze praktický a jednoduchý důvod. Tiskař tehdy skládal slova z jednotlivých písmenek a stávalo se, že některá neměl v dostatečném množství. Tak použil, co měl zrovna po ruce, nebylo to jednotné. V první části knihy třeba písmenka s háčky a čárkami měl, pak mu ale došla, tak si vzpomněl na starší doby a sázel zbytek spřežkami… bylo to různé.

Diakritika se plně prosadila teprve za několik set let, vlastně až během národního obrození.

Tak mě napadá, že v Husově době jsme možná promarnili šanci zavést jen jediné i/y.

Neudělali jsme to, ani tehdy, ani později, to je pravda. Má to jak pozitivní, tak negativní důsledky, a protože jsou takto smíšené, nepoužíval bych hodnoticí výraz „promarnili“.

Možná je ale namístě si připomenout, proč jsme to neudělali.

To si ráda poslechnu.

Jak jsme si už vysvětlili, v praslovanštině, společném základu slovanských jazyků, mezi oběma hláskami existoval výslovnostní rozdíl. Ten Hus ještě znal a používal. Dokonce proti jeho zániku, tedy sjednocení výslovnosti [i] a [y], brojil, takže on sám to jistě navrhnout nemohl, nebo alespoň rozhodně nechtěl. Ten výslovnostní rozdíl nicméně v češtině naprosto většinově vymizel, abych tak řekl, v době hned po Husovi, určitě do konce 15. století.

V písmu se ale stará forma udržela. Knihy v těch dobách totiž vznikaly přepisováním starých vzorů. Stejně jako skoro všichni ostatní Češi ani písaři nejpozději od poloviny 15. století už hlásku [y] nevyslovovali tvrdě, odlišně od [i]. Ovšem když dělali svou práci, tedy opisovali předlohy, činili tak věrně podle originálu – a to včetně psaní písmena „y“.

Totéž platilo analogicky i pro první tištěné knihy, které se celkem samozřejmě často orientovaly na předchozí psané vzory.

Tím se rozlišování písmen „i“ a „y“ neformálně kodifikovalo i v situaci, kdy rozdíl ve výslovnosti hlásek [i] a [y] už zmizel. Vzniklou – řekněme – tradicí se ustavil soubor (vyjmenovaných) slov, která se píší s tvrdým „y“ prostě proto, že se tak psala odedávna. Takže to je – uznávám poněkud zdlouhavá – odpověď na váš dotaz ohledně psaní „i“ a „y“.

Je libo kuřecí prs?

A jak bychom se dnes s Janem Husem dorozuměli?

Čeština Husovy doby by byla pro domluvu trochu náročná. Měla často jiné výrazy, nebo stejné výrazy znamenaly něco jiného. Třeba náš úplatek v tehdejší češtině znamenal každou, i docela nekorupční platbu, což je ale jen docela malý příklad. Podobných by byly stovky či rovnou tisíce.

A rozdílný byl nejenom slovník, ale i gramatika. Například tehdejší čeština měla kromě jednotného a množného čísla i číslo dvojné, takzvaný duál. Z něho se nám do naší češtiny zachovaly už jen malé zbytky.

Teď trošku tápu v paměti. Připomeňte mi, co je to ten duál?

Duál je zvláštní gramatické číslo. My dnes máme taková čísla dvě: číslo jednotné, pokud hovoříme o jednom objektu, a číslo množné, pokud je těch objektů víc.

Stará čeština – i další jazyky, z těch živých dodnes slovinština – rozlišovala trochu jemněji: pokud se hovořilo o jednom objektu, používalo se číslo jednotné jako dnes, pokud se hovořilo o dvou objektech, používal se duál, a množné číslo se používalo pouze tehdy, když ty objekty byly tři nebo jich bylo ještě více.

Duál pak postupně zanikl. V naší dnešní češtině se z něj zachovaly už jen zbytky, kterými jsou duálové tvary 7. pádu množného čísla některých podstatných a u nich stojících přídavných jmen a zájmen: velkýma ušima, těma šikovnýma rukama. Platí to také u číslovek, kde se užívání duálových tvarů jazykovým vývojem rozšířilo i na případ, kdy je objektů víc než dva, takže máme nejen oběma očima, ale i čtyřma dlouhýma nohama.

Ovšem tady je potřeba dávat pozor na to, že duál se používá jen tehdy, když jde o části těla lidí nebo zvířat. Takže ve spisovné češtině máme psa se čtyřma nohama, ale stůl se čtyřmi nohami – a jenom tak je to správně.

A nesmíme ještě zapomenout na slovo stě.

Stě? Takové slovo v češtině existuje?

To slovo samozřejmě dobře znáte – uznávám ovšem, že takto samostatně zní podivně. Ale říkáme přece jedno sto, dvě stě, tři sta, čtyři sta… Zkrátka tento duálový tvar slova sto používáme jen a výhradně ve spojení s číslovkou dva, nebo přesněji řečeno s jejím tvarem dvě. Což je, uznávám, trochu nelogické, protože už ten – duálový – tvar stě sám o sobě signalizuje, kolik že těch stovek je, takže to dvě je tam vlastně zbytečné…

Což je stejná situace jako v názvu domu U Dvou slunců v pražské Nerudově ulici. I tam je z dnes už nepoužívaného duálového tvaru slunců vidět, že jsou ta slunce dvě, takže ta číslovka je tam vlastně zbytečná.

A kdy čeština duál ztratila?

Ještě za Husových dob existoval duál nejen u všech podstatných jmen a ve všech sedmi pádech, ale i u přídavných jmen a sloves, takže se říkalo, převedeno do dnešního pravopisu, „jeden veselý bratr jest přišel, dva veselá bratra jsta přišla, tři veselí bratři jsú přišli“. Ale to bylo – mohu-li to tak vyjádřit – jakési poslední vzepětí. Těsně po Husovi, nejpozději v polovině 15. století začal duál velmi rychle ustupovat, a třeba v Bibli kralické, tedy kolem roku 1600, už můžeme sledovat v podstatě dnešní stav.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O češtině s Karlem Olivou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.