Nezapomeňte

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Irena Tatíčková

Nezapomeňte – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Institut Paměti národa z.ú, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-7662-381-1

ISBN e-knihy 978-80-7662-427-6 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-428-3 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-426-9 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Vojtěch Klečka

ODBOJÁŘ ANTIKOMUNISTA bratrem komunistického vyzvědače

„Tatínek mi říkal: ,Od Rusáků buď daleko a nikdy v životě s nimi nic neměj!‘ Ale co s bráchou?“

„Byli dva bratři. Oba se měli rádi, starší Franta byl pro mladšího Vojtu vzorem. Okupaci prožili v odboji proti Němcům. Po únoru 1948 se jejich osudy rozdělily – zatímco mladší jako antikomunista pracoval pro Západ, starší jako přesvědčený bolševik, byť bez legitimace, odjel ve službách vojenské rozvědky do Západního Německa. Oba skončili v kriminálu – Vojta v československém, Franta v americkém.“ Těmito slovy uvádí téměř neuvěřitelný životní příběh Vojtěcha Klečky a jeho bratra Františka Karel Pacner v trilogii Českoslovenští vyzvědači.

Moravské dětství

Vojtěch Klečka se narodil 17. února 1921 v obci Luleč, malé vesničce vzdálené deset kilometrů od Vyškova na jižní Moravě. Otec byl stavbyvedoucím u firmy Václavek v Brně, matka se starala o tři děti a domácnost. Kromě Františka, ze kterého se později stal jeho ideologický nepřítel, měl ještě starší sestru Toničku. Vojtěch Klečka vzpomíná na rodinu s láskou.

„Tatínek nedal dopustit na císaře Františka Josefa I., bojoval za něho tak statečně, že byl několikrát vyznamenán. Jednou byl dokonce tak těžce raněn, že ho prohlásili za mrtvého. Domů se vrátil až půl roku po válce. Bolševiky nesnášel. Když se rozzlobil, říkal: ‚Roztrhnu tě jako bolševika!‘“ V jeho vyprávění je rozpoznatelný zármutek z maminčina protrápeného života, nepamatuje si ji jinak než nemocnou. Právě po porodu třetího dítěte, tedy Vojtěcha, onemocněla paní Klečková španělskou chřipkou a později zřejmě Parkinsonovou chorobou, takže ochrnula a až do své smrti v roce 1937 nevstala z postele.

Rodiče navštěvovali i bály, kde ovšem nemohli tančit, snažili se žít jako normální rodina. „Přestože jsme maminku milovali, na druhé straně jsme jí přáli, aby skončila, páč její utrpení bylo bez slz, ale obrovské. Tatínek byl člověk, který mi byl vzorem a bude vždycky vzorem, protože se o ni staral takovým způsobem, že jsem se vynasnažil, abych se o lidi, které mám rád, staral aspoň z části tak jako tatínek.“

xXx

Vojtěch Klečka navštěvoval obecnou školu a sám ředitel navrhoval, aby šel dále studovat, ale malý Vojtěch cítil povinnost starat se o svou maminku: „Tatínek odjížděl na celý týden do zaměstnání, takže jsme se musely o všechno postarat my tři děti. Naše rodina byla chudá, jenom díky tatínkovi a jeho sestře jsme nežili v bídě. Ale na vzdělání jsme neměli, marně jsem toužil po tom, že se stanu právníkem nebo lékařem.“ Vojtěch Klečka tedy vychodil pouze osm tříd a pak odešel do učení. „Pan řídící ale říkal: ,Vojtiše, ty se ale neztratíš.‘“

Členem úspěšné špionážní sítě

Vojtěchův bratr František byl vycvičen pro účely budoucí špionáže ještě před druhou světovou válkou. Z Lulče odešel, za tetiny podpory vystudoval Vyšší hotelovou školu, nejdřív pracoval jako číšník a ve volném čase chytal v brance fotbalového klubu ČAFC Židenice, odkud ho přetáhli do Zlína. Tam se živil v gumárně a právě tehdy ho oslovili příslušníci československé rozvědky.

Jeho prvním velkým úkolem bylo nastoupit jako pomocný číšník do brněnského nevěstince, který patřil náčelníkovi moravských fašistů Valovi. Rozkaz zněl: „Nechceme od vás, abyste šmejdil po pokojích, kam chodí slečny s pány, nýbrž potřebujeme vědět, co se děje v kuloárech.“ František Klečka zjistil, že „řada blahobytných Brňanů se tam schází večer co večer, a nejsou to žádní erotomani, kteří by lezli za ženštinami… Vala pořádá pijatyky, společně se svými štamgasty už pohřbil Československo, provolává slávu Mussolinimu a rozděluje úřady, protože führer jim prý co nevidět pomůže ke korytům“.

Rodiče ani sourozenci o Františkově osudu nic nevěděli až do chvíle, kdy u domu rodiny Klečků zazvonili příslušníci tajné policie s oznámením, že František zpronevěřil nějaké peníze. Nikdo však o něm nevěděl, a už vůbec ne o tom, kde by mohl mít peníze schované. Jak se později ukázalo, celé oznámení byla fraška – zpronevěra a následné věznění Františka Klečky v brněnském Cejlu bylo pouze zástěrkou pro další působení pro československou tajnou službu.

S vypuknutím války působil František pod různými jmény v Praze a pak na území Rakouska. Byl členem sítě, která pomáhala letcům k útěku – dával jim jídlo, peníze a pomáhal v nástupu do vlaku na Graz. Tímto kanálem se podařilo opustit Protektorát nejméně jedenácti mladým mužům. V roce 1940 se dostal dokonce coby strojník do Hitlerova sídla v Berchtesgadenu a pokoušel se zjišťovat technické podrobnosti o obranném zabezpečení sídla.

Dne 16. 2. 1949 byl americkým vojenským soudem, který zasedal v Mnichově, odsouzen ke ztrátě svobody a 20 letům nucených prací František Klečka žijící v Mnichově. Soud mu kladl za vinu vyzvědačství ve prospěch ČSR. (Foto ABS)

V roce 1941 zapojil do ilegální činnosti i mladšího bratra. To bylo už po vstupu SSSR do války a František, který už před válkou tíhl k marxismu, už pracoval v rámci špionážní sítě Rudá kapela.

Vojtěch Klečka dokončil učení v Brně a ve Hranicích právě po uzavření mnichovské dohody. Mladý Vojtíšek nebo Vojtuša, jak si nechával od bratra říkat, odjel do Prahy a přemýšlel o emigraci, chtěl se přes Německo dostat na Západ. Přihlásil se proto přes inzerát do společnosti Mitropa a pracoval jako číšník v jídelních vozech.

„Tam začínala moje ilegalita, protože obsluhuji jednoho člověka, a on najednou říká: ,Vojtušu, zdraví tě Fanda...‘ ,Vojtušu‘ mi říkal jenom můj bratr a byl to vzkaz pro mě. Od té doby probíhaly kontakty v jídelním voze, ale brzy to tam skončilo, protože ve dvaačtyřicátém roce zrušili jídelní vozy pro Protektorát a další země. Už jsem v tom začal bruslit, protože brácha byl mezitím jednak v Rakousku a jednak v Německu. A já mezitím byl nasazen do Vídně.“

Číšník Vojta nejčastěji jezdil v jídelních vozech na trati Praha–Vídeň. Franta ho pověřoval nejrůznějšími úkoly pro odboj. Obvykle předával vzkazy lidem, které neznal, doručoval peníze rodinám, jejichž živitelé byli v německém vězení, a podobně. Když chtěl vědět, pro koho to vlastně dělá, Franta ho odbyl: „Je to proti Němcům, to ti musí stačit! Nebuď zvědavý – co nevíš, to nepovíš!“ Od té doby se Vojta na nic nevyptával.

Ve Vídni se Vojtěch Klečka stal jakousi spojkou a přepravoval materiál, ať už zbraně nebo dokumenty, vše na pokyn svého bratra. Jak sám podotýká, nejednalo se o žádnou levotu, neboť vždy existoval adresát a odesílatel. Protože byl nasazen, nemohl cestovat, jak by sám chtěl a jak by bylo zapotřebí, proto ukradl v kanceláři razítko a povolenky na dovolenou, kterou od této chvíle mohl poskytovat sobě i svým kamarádům. Ovšem stále nevěděl, pro koho přesně pracuje. Myslel si, že je to pro Francouze, protože bratr uměl dobře francouzsky a ve Francii strávil několik roků na studiích hotelové školy. Jediné, co věděl, bylo, že tímto způsobem bojuje proti Němcům. A to ho uspokojovalo. Až po válce zjistil, že se jednalo o špionážní síť Rudá kapela.

„Riziko to bylo na provaz, ale proti tomu, co oni (Rudá kapela) dělali, to bylo jenom takové… Tak jsem to podržel, tak jsem to přinesl nebo jsem to odevzdal. Já jsem se na to neptal. Já dělal takového poslíčka, ale taková ústřední postava byl pan Kratochvíl, Kráťa jsme mu říkali, v Hotelu Regina. To je pro mě dodnes záhadná postava, ten udělal strašně moc rizikové práce, kupříkladu v heydrichiádě měl schovaných patnáct lidí.“

Evidenční list Františka Klečky coby agenta čs. rozvědky. (Foto ABS)

V roce 1943 byl Vojtěch Klečka zadržen gestapem v Hamburku při útěku do Švédska. Chtěl se stát skutečným vojákem a bojovat za osvobození Československa na bojišti. Ale naštěstí právě v okamžiku, kdy měl být převezen na výslech, zazněl signál, který znamenal nálet Spojenců. Nastal veliký zmatek a Vojtěch mohl utéct, což se mu podařilo. Dva měsíce se skrýval. „Já už jsem byl tak vyčerpaný. Už jsem si říkal: ,Panebože, já to nevydržím.‘ Představte si, že jsem si udělal místečko na přenocování v takovém kutloušku, a jako dnes si to pamatuju, jsem našel dvě marky sedmdesát.“

„Já jsem byl v Praze a dostanu zprávu: ,Nevracej se, prasklo to, zavřou tě.‘ Měl jsem několik jmen, a tak jsem se plácal. Jednou jsem jel dokonce na kole za německým esesáckým nákladním vozem na Brno, oni zastavili a říkají německy: ,Pojď, hoď si to tam, my tě vezmeme.‘ Tak mě esesáci přivezli až do Vyškova.“

Na Vojtěcha Klečku byl vydaný zatykač. Zbytek války ale strávil na Moravě a bydlel nedaleko své rodné chalupy. Získal falešné doklady, nemusel se tedy bát prohlídek a vyhnul se i nucenému nasazení ročníku 1921. Takovýmto způsobem žil až do osvobození Československa. Bratr František se do vlasti vrátil s Rudou armádou.

„Když mě chtěl bratr přihlásit do Svazu protifašistických bojovníků, tak jsem říkal: ,Podívej se, můj tatínek byl v Rusku a ten říkal – od Rusáků buď daleko a nikdy v životě nic s nimi neměj. Dělal jsi Rudou armádu, ale mě nikam nepřihlašuj.‘ “

František chodíval už před válkou na komunistické prvomájové průvody, hlásil se k marxismu a během války ve skutečnosti začal pracovat pro tzv. Rudou kapelu.

Rudá kapela (německy Die Rote Kapelle) byla velmi účinná a poměrně dlouhou dobu dobře utajená špionážní síť, kterou těsně před začátkem druhé světové války vytvořili sovětští agenti v západní Evropě. Hlavní činnost zahájili její členové až po přepadení Sovětského svazu. Rudá kapela byla rozdělena na „vnitřní“ a „vnější“ okruh. Vnitřní okruh vydával ilegální letáky a časopisy, organizoval pomoc uprchlíkům a prováděl sabotážní akce, zatímco členové vnějšího okruhu udržovali spojení se zahraničím. Celkem bylo do Moskvy odesláno přes 1 500 radiotelegramů. Německá odposlouchávací služba časem zachytila jejich vysílačky, kontrašpionáž je postupně umlčovala a jejich radisty a agenty zatýkala. Trvalo ale tři roky, než Němci celou tuhle síť zničili, mnoho lidí pak popravili anebo poslali do vězení.

František Klečka se ke špionáži pod stejným praporem, tedy ve službách komunistů, vrátil i za studené války.

Převaděčem v šumavských lesích

Po válce se Vojtěch Klečka se svým bratrem Františkem názorově skutečně rozešel. Když bojovali proti nacistům, spolupracovali, ale v okamžiku, kdy se k moci postupně dostávali komunisté a občané se začali ideologicky rozdělovat, vztahy mezi Vojtěchem a Františkem se dostaly na bod mrazu. Vojtěch Klečka se oženil a poučen svým tatínkem o tom, že komunisté a bolševici znamenají zlo, odešel na Šumavu k příbuzným své manželky a začal fungovat jako převaděč přes západní hranici.

Ještě ani nebyl agentem-chodcem, když se mu čirou náhodou zjevil samotný velitel StB. Prvního května 1948 stál Vojtěch Klečka s kufříkem v ruce na zastávce ve Stachách a čekal na autobus. Ovšem marně, neuvědomil si, že je svátek. Náhodou kolem jelo auto a Vojtěch využil nabídnuté příležitosti ke svezení do Prahy. Po krátkém rozhovoru hodlal ukázat fotografii svého syna Vojty, ale jakmile zasunul ruku do kabátu, už měl od šoféra přitlačenou hlavu na okně.

Vše se vysvětlilo a po krátké zastávce v Nihošovicích, kde všechny cestující pohostili příbuzní Vojtěchovy manželky, opět nabrali směr Praha. „A teďko jsme začali vyprávět: ,To víte, doba je všelijaká a já byl v koncentráku čtyři roky,‘ začal úplně kamarádsky, až jsem si říkal: ,Hochu, tebe bych za měsíc měl ve skupině.‘ Ale musím podotknout, že když jsme si sedli do toho auta s vajíčky, tak říká: ,Já se vám představím. Já jsem Jindřich Veselý, šéf Státní bezpečnosti.‘“

V období nastávajících vánočních svátků roku 1948 dostal Vojtěch Klečka zprávu, že bratr František byl v západním Německu zadržen jako šéfagent československé komunistické zpravodajské služby. Vojtěch měl přejít hranici a bratrovy činy vysvětlit. „Jinak že se mi to nepovede ještě někdy přejít. Tak jsem přešel mezi Štědrým dnem a Novým rokem, páč jsem tam chodil, ale něco jiného je v zimě přecházet a něco jiného je nasucho. Dostal jsem se do Lambachu, zavolali cicáky, ti mě odvezli do Norimberka a tam byl major. Ten dělal bráchův případ. Říkal jsem: ,Podívej se, jestli brácha po tom všem, co ví o bolševicích, pro ně dělá, tak ho klidně pověste.‘ Povídal: ,Co blbneš?‘ Říkal jsem: ,Komu není rady, tomu není pomoci. To jsou zločinci, to se traduje od tatínka a traduje se to dál, tak co?‘“

Vojtěch Klečka strávil v Norimberku týden, poté byl odvezen zpět do Lambachu, dostal tajné heslo a dal se do služeb CIC. Spolu se svým komplicem, Mirkem Dvořákem, se stali agenty-chodci. „Každý jednotlivec byl vlastně sólo. Do Lambachu se sešlo, pro vás tam přijeli, nechali vás vyspat, pohostili, pak s vámi udělali protokol a dali vám úkoly.“

Určitý návyk na převádění a dostatek kuráže předvedl Vojtěch Klečka během útěku skautů, kdy si zahrál na agenta v opačných službách. „Já převádím asi dvacet kluků, skautů. Teď jsme před barákem, já se otočil, vytáhl jsem pistoli a říkal jsem: ,Tak chvilku počkáte, oni si vás odvezou.‘ – ,Co odvezou?‘ Oni měli tušení, že jsou česko-německé buňky. Jeden po mně vyskočil a já jsem měl štěstí, že jsem uhnul, protože jinak mě tam rozšlapal. Já jsem to udělal ve srandě, abych je našponoval.“

Spolupracovníky neměl Vojtěch Klečka pouze na jedné straně, u CIC a u komplice Miroslava Dvořáka, ale také mezi komunisty. CIC, nebo jak je Vojtěch Klečka nazývá, cicáci, zajímalo okolí jižní Moravy, a to především z hlediska prostupnosti hranic. Vojtěch Klečka zde získal ke spolupráci svého bratrance Jana Branče z obranného zpravodajství. Díky jeho pomoci se mohl exponovat jako úspěšný agent-chodec.

Vojtěch Klečka se synem před svým zatčením

Vězeňské foto Vojtěcha Klečky, který strávil v komunistickém kriminále 14 let a tři měsíce

Agenti-chodci

Agenti-chodci byli opravdovými pěšáky studené války, hrdiny protikomunistického odboje. StB tak nazývala západní agenty, v podstatě kurýry, kteří po komunistickém puči přecházeli ilegálně hranice a přicházeli na československé území. Přenášeli mj. do Československa vysílačky, které se měly používat během válečného konfliktu. Většinou šlo o exulanty a emigranty, kteří byli získáni ke spolupráci se západními rozvědkami v utečeneckých táborech, především v Německu a Rakousku. Především vzhledem k rozsáhlé síti konfidentů StB bylo mnoho těchto agentů odhaleno a později popraveno. Z důvodu existence čím dál tím neprostupnější železné opony mezi Západem a Východem ukončily západní zpravodajské služby spolupráci s agenty-chodci v druhé polovině padesátých let.

Ivo Pejčoch a Prokop Tomek v knize Agenti-chodci na popravišti rekapitulovali: „Za období let 1950–1960 evidovala Státní bezpečnost nejméně 2 299 osob napojených na aktivity zpravodajských služeb USA. Zatčeno bylo několik set kurýrů, z toho 42 bylo popraveno, dalších nejméně šest bylo zastřeleno při zatýkání na hranicích. Čísla ani jména nejsou dosud konečná.“

xXx

„Pyšním se tím, že ani jeden jediný člověk, kterého jsem vzal do parády, nezůstal tady, nezavřeli ho, ani nezastřelili. Když šel film Král Šumavy, kde třicet nebo čtyřicet lidí převedl, tak jsem si říkal, že se to dá udělat za dva pochody.“

Ovšem jako mnoho agentů západních služeb byl i Vojtěch Klečka jednoho dne dopaden a zatčen StB. Pro syna generála Prchaly měl spolu s belgickým agentem české národnosti přivézt vysílačku. „Jel jsem sám v kupé, můj komplic byl o pár kupé dál s tím, že se sejdeme v Praze v parku před nádražím. Přijedeme do České Třebové, tam se tentokrát vyměňovaly lokomotivy, tak tam bylo dvacet nebo pětadvacet minut, času dost. Tak jsem si šel koupit párek s hořčicí, prodávaly se tam a byly výborné. Najednou přišel můj komplic a říká: ,Brácha, já mám hlad jako vlk, dej mi (potravinové) lístky.‘ Já na něj vyvalím oči, páč s ním šla ženská. Na tu jsem se jenom podíval a věděl jsem, že to je levota. ,Neboj se, to je v pořádku.‘ Dal jsem mu lístky, šel jsem do svého, on taky do svého, ale nervózní jsem byl jako pes. Přijedeme do Prahy, přijeli jsme na páté nástupiště, přesně v 17 hodin, 17. června v pátek a vidím – policajt, civil, policajt, civil, po celém podchodu. Já šel za mým komplicem s tou jeho fiflenkou asi tak pět osm metrů, vystoupil po těch schodech a zatýkají ho. Ta ženská se otočila a ukázala na mě. A už jsem tam byl taky.“

U výslechu se Vojtěch Klečka dlouho snažil dokázat, že má přece bratra vězněného v západním Německu, tak jak by mohl on pracovat proti Československu a pro Američany? To mu ale nepomohlo.

V komunistických věznicích

Vojtěch Klečka byl 16. listopadu 1950 odsouzen k trestu smrti, ovšem díky jeho zásluhám v protinacistickém odboji mu byl trest zmírněn na doživotí. V té době již byl ženatý, otec dvou malých synů. Ten mladší se narodil až po tatínkově zatčení, v červenci 1949.

Nejprve byl vsazen do věznice Bory, následovalo vězení v Ruzyni, Leopoldov, Pankrác, Jáchymov a Bytíz.

V Leopoldově byly různé skupinky vězňů, někteří byli agenti, někteří bývalí vojáci a někteří politici. Specifickou skupinu tvořili kněží a političtí vězni, kteří nebyli zvyklí na cvičení a na tvrdou práci. „Šli jsme třeba na cvičení a tam osmdesátiletí kněží, biskupové a arcibiskupové museli dělat dřepy jako my. Padali, doslova padali, ale neprosili, aby je nemuseli dělat. Prostě padli a tím to bylo vyřízené. Na biskupy Gojdiče a Buzalku, na ty měl náčelník speciálně zasednuto, nechal je sto dní v korekci.“

Dopisy z vězení

Rozdíly v inteligenci vězňů a dozorců jsou známé a v komunistických kriminálech byla také vězněna značná část československé inteligence. Případ hlouposti dozorců se projevil i v Leopoldově. „Já jsem se bavil s Muchou, (možná se jmenoval Mušák), prostě jsem mu říkal Frantíku. A bachař: ,S kým se to tam bavíte?‘ – ,S Muchou.‘ – ,A kde máte Muchu?‘ – ,Tamhle.‘ – ,Koště, a vyhnat to!‘ To jsou takové poznatky debility těch lidí, kteří se nad vámi vytahují, jak jsou mocní.“

Vojtěch Klečka znal i útěkáře Pravomila Raichla, který se spolu se Štěpánem Gavendou a dalšími rozhodl pro útěk z Leopoldova. Svůj záměr vysvětlili i Vojtěchu Klečkovi a Gavenda ho pobízel, aby zkusil utéct s nimi. V tom ovšem Vojtěch Klečka neviděl východisko. „Já jsem říkal: ,Štěpáne, jsi ty normální? Můj brácha jako šéfagent československé socialistické zpravodajské služby je v Německu na dvacet let a jeho brácha je v Leopoldově, má doživotí a uteče za bráchou, který je v kriminále. Tak mě normálně vezmou, pošlou přes hranice a buď mě oni zastřelí, anebo mě nechají zastřelit od našich.‘ – ,Co blbneš? My se za tebe vezmeme.‘ – ,Za nikoho se neber, já nikam nejdu.‘ Odešli, všem se to povedlo, akorát Štěpán Gavenda, přesně jak jsem řekl, tam přišel, a řekli mu, že útěk z Leopoldova prostě neexistuje.“

Štěpánu Gavendovi opravdu nevěřili, že se mu podařilo z Leopoldova utéct, přesto byl opět najat a jako agent-chodec přešel hranice Československa. Několik dní nato byl chycen, odsouzen a skončil na šibenici.

Vojtěch Klečka také vlastnil tzv. Leopoldovský památníček, kam jednotliví vězni zaznamenávali své básně nebo slova k posílení ducha. Do památníčku přispěl mj. generál Jan Syrový, básník Zdeněk Rotrekl nebo Rudolf Zenkl, příbuzný politika Petra Zenkla.

Samozřejmostí vězeňské správy byla tzv. převýchova. Z odpůrců socialistického zřízení se měli stát řádní a poslušní pracovníci. Převýchovy bylo dosahováno různými způsoby – také Vojtěch Klečka měl být převeden na stranu socialistického tábora v roce 1954.

„Neměl jsem to lehké, protože spoluvězni si mysleli, že jsem bonzák, donašeč – vždyť jsem měl bratra komunistickým špionem na Západě,“ vzpomínal Vojtěch Klečka. „Bylo to 4. nebo 5. listopadu 1954, když za mnou přijeli do vězení dva neznámí lidé se vzkazem od Franty. Jestliže podepíšu spolupráci s pátým oddělením Generálního štábu, tedy s kontrarozvědkou, pustí mne okamžitě na svobodu. Odmítl jsem. Velitel se divil – prý takového somára ještě nezažil. Když za mnou později přijela Libunka, moje žena, na první návštěvu, vyprávěl jsem jí o tom. Řekla mi, že kdybych to podepsal, tak by ode mne odešla. Teď na tebe budu čekat, dokud tě nepustí.“

Vojtěch Klečka musel zvolit jinou cestu. Byl si vědom své krušné rodinné situace, která vyvrcholila dopisem od ženy Libunky, v němž stálo, že nemá peníze na cestu do Leopoldova a že stěží dokáže uživit syny Bořivoje s Vojtěchem. Rozhodl se jednat a vyhlásil jedenáctidenní hladovku, po které se dostal na Pankrác, do Jáchymova na Svatopluk a nakonec na Bytíz na Příbramsku. Tam ho aspoň manželka měla možnost občas navštívit.

Leopoldovský památníček

Autorem spoluvězeň Oldřich Vodseďálek

Autorem spoluvězeň Oldřich Vodseďálek

Autorem spoluvězeň generál Jan Syrový

Autorem spoluvězeň Jiří Čejka

Autorem spoluvězeň Václav Renč

Autorem neznámý spoluvězeň

V táboře Vojna na Příbramsku měl Vojtěch velký úbytek červených krvinek a potřeboval pro zotavení lék Hepafor B12. První injekci mu přivezla a dala manželka, ovšem dalších jedenáct injekcí u něj našli bachaři a Vojtěch dostal korekci na 30 dní. Po odpykání trestu šel opět pracovat.

Tehdy měl povolenu první bratrovu návštěvu ve vězení. (František Klečka byl v té době již propuštěn do Československa.) „Tlustý jak prase, já jsem měl pětapadesát kilo. Začal, jak hlavou zeď neprorazím a že socialismus je tak silný. Prostě mi tam začal básnit. Já jsem říkal: ,Pokud vím, tak Stalin zničil v socialismu třicet milionů lidí a druhá světová válka taky třicet milionů lidí, takže Stalin je svatý a Hitler je vrah nebo je to stejný nebo obrácený?‘ – ,Vojto, s tebou nemá cenu se bavit.‘“

Zatímco většina vězňů byla propuštěna na amnestii v květnu 1960, Vojty Klečky se amnestie netýkala – byl vedoucím odbojové skupiny. A dlouhá léta se ho také nepodařilo zlomit, až zapůsobila jeho žena. „Já jsem za celá léta nepodepsal závazek, až poslední půlrok jsem šel na návštěvu a Libunka mi řekla: ,Vojtí, když jsem šla z poslední návštěvy, tak za mnou přišel náčelník Fulín. A řekl: ,Paní Klečková, váš manžel by byl dávno doma, kdyby podepsal závazek, ale on za celá léta nepodepsal závazek. On plní normu, on je vzorný pracovník, ale nepřeškolili jsme ho. Zapůsobte na něj, aby závazek podepsal.‘ Výsledek byl ten, že Libunka mi napsala dopis: ,Vojtí, podívej se, buď chceš být doma a žít, anebo se po těch letech rozejdeme.‘ Byl pracovní kolektiv v kulturáku a já jsem se veřejně přihlásil, že podepisuju závazek, že budu plnit normu na sto deset procent, kterou jsem pořád plnil, a dodržovat veškeré bezpečnostní předpisy. A musím říct, že byl aplaus, protože nás tam bylo politických asi sto dvacet. Přišel za mnou tenkrát Franta Tomášek a říká: ,Vojto, seš frajer.‘ Já povídám: ,Proč?‘ – ,Protože ses veřejně přiznal, že chceš podepsat pracovní závazek.‘ – ,No a co?‘ – ,Tak já ti něco ukážu.‘ Šel za Honzou Š., který byl trestanec, ne jako politický vězeň, a který dělal šéfa nám muklům, a ukázal mi knihu závazků. A já jsem si sedl na zadek, když jsem četl jména některých vlastenců.“

Podmínečně vyšel na svobodu 6. září 1963. Po čtrnácti letech a třech měsících.

Třebaže komunistická ideologie rozdělovala členy mnoha rodin, málokde šla dělicí čára tak ostře jako u Klečků. A přitom se oba bratři hluboce milovali. (Sourozenci Klečkovi v roce 1965)

Bývalí spoluvězni, zleva: Pravomil Raichl, generál Rudolf Pernický, Vojtěch Klečka, Ladislav Kořán

Hlídačem v Národním divadle

Jako bývalý politický vězeň měl potíže sehnat zaměstnání, své původní povolání číšníka vykonávat nemohl, takže zůstal v dolech na Příbramsku, kde fáral ještě další dva roky. Tam brali každého. Podařilo se mu tam i přežít zával. Potom už ale opravdu nemohl ze zdravotních důvodů zůstat v dolech. Úspěšně absolvoval střední hotelovou školu, ale kvůli špatnému posudku stejně nemohl dlouho najít místo.

„Sranda byla, že jsem měl dělat nákupčího pro autosoučástky, mototechna. Tak jsem jí dal papír a ona říká: ,A proč opouštíte to zdravotnictví?‘ Říkám: ,Už mě to přestalo bavit.‘ – ,Máte pravdu, vždyť jste tam byl skoro patnáct let.‘ Tam je zkratka ÚNZ a ona se domnívala, že je to Ústav národního zdraví. Tak říkala: ,Tak jsem ráda, že se bude s vámi dobře spolupracovat.‘ Já jsem nevěděl, co mám dělat. Já jsem říkal: ,Paní, já vám něco řeknu. Ono to není Ústav národního zdraví, ale Ústav nápravného zařízení.‘ – ,Vy jste byl zavřený tak dlouho?‘ Ona mi dala pusu, říká: ,Já jsem šťastná, že jste mi to řekl, páč by nás vyhodili oba dva.‘“

Nakonec získal práci hlídače v Národním divadle, kde zůstal až do důchodu, tedy do roku 1981. Jeho o čtyři roky starší bratr František zemřel v roce 1988. Vojtěch na to vzpomíná: „Předtím nás vezl na mou chatu poblíž Mladé Boleslavi. Cestou jsme se kvůli politice opět pohádali. Zastával jsem se jednoho disidenta, o kterém jsem slyšel ze západního rozhlasu. Franta jeho činnost zlehčoval a já jsem mu za to ostře vynadal. Manželku to moc mrzelo. Při odjezdu jsem se s ním nerozloučil, ani jsem mu nezamával jako obvykle. To mne dodnes mrzí. Navíc jsem později přišel na to, že ten člověk nebyl žádný opravdový disident, jenom se za něho vydával. Když jsme přijeli za několik dnů domů, čekala na nás zpráva, že Franta ten den, co jsme se viděli naposled, zemřel.“

Po roce 1989

Vojtěch Klečka byl ojedinělým protikomunistickým odbojářem, který měl bratra komunistickým vyzvědačem. Od začátku devadesátých let vedl zdravotní a sociální sekci Konfederace politických vězňů a pomáhal kdekomu. Nejvíc se staral o starého kamaráda z lágru generála Rudolfa Pernického, prvního předsedu Konfederace. Bez jeho péče by nemohl Pernický tak dlouho žít osaměle ve svém domku v Suchdole na okraji Prahy. Teprve když ho zmáhaly choroby, přestěhoval se do Ústřední vojenské nemocnice ve Střešovicích. Ovšem i tam Klečka skoro denně ze Smíchova až do jeho smrti v prosinci 2005 jezdil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezapomeňte.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.