Předávání ohně

Co ti táta neřekl

Peter Podlesný

Text: Peter Podlesný

Překlad: Petra Trčková

Sazba: Jan Hána

Obálka: Monika Hrušková

Ilustrace: Zuzana Pallas

Fotografie autora na obálce: Michaela Šarudy

Odpovědná redaktorka: Hana Jarčevská

Technický redaktor: Jan Eisler

E-book konverze Karel Petrů

Vydalo nakladatelství Audiolibrix

Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6

v roce 2022 jako svou 29. publikaci

První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky

Detail titulu: audiolibrix.cz/ohen

Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky

Při diskusi o knize použijte hashtag #ohen

Kniha je dostupná také jako audiokniha

na audiolibrix.cz/ohen

České vydání © Audiolibrix s. r. o. 2022

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi

Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována

za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem

bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-84-3 (paperback)

ISBN 978-80-88407-85-0 (epub)

ISBN 978-80-88407-86-7 (pdf)

Především

Především je třeba říct, že nejsem žádný „self-made man“. Moje úspěchy nespočívají jen ve mně. O to, kdo jsem, jsem se nezasloužil sám. Na mojí cestě, jejíž součástí se stala tato kniha, mě formovalo a stále formuje mnoho lidí. Muži i ženy.

Moje manželka, která je pro mne zrcadlem a přijetím, svobodou a významem. Moje malá Miriam, škola života, motivace být dobrým tátou. David, syn, který díky Bohu nesplňuje představy a jehož dar autismu ze mě dělá jiného muže.

Tátovi a mámě, aniž bych chtěl být patetický, patří moje láska a vděk, protože byli vždy mými fanoušky a nepodařilo se mi je od toho odradit, ani když jsem dělal věci jinak než oni. K tomu bych rád přidal vzpomínku na svého dědu, protože nese obrovský podíl na tom, kým jsem. Je mi líto, že o tom neví.

300 hrmených (300 hromů) – chlapi, tak velmi rozdílní, se stali neoddělitelnou součástí mého života, parta, kterou by mi mohl závidět nejeden z vás. Patří-li někomu titul bratr, tak právě jim. Díky, Martine, Mišo, Pavle, Matúši, Peťo, Ľubo, Ďuri, Tomáši. Potřeboval jsem a budu vás potřebovat.

Došel bych v životě úplně jinam, nebýt mých mentorů. Nevím, jestli by moje kroky vždy považovali za správné. Vlastně jsem si jistý, že ne, přesto si jich vážím a ctím je jako učitele a důvěrné přátele. Moudrost těch, kteří kráčeli přede mnou, jsem ne vždy dokázal ocenit, takže jsem vděčný za jejich trpělivost. Ľubo, Samko, Danieli, děkuji vám.

Chlapi, ale i ženy, kteří se rozhodli přiložit ruku k dílu a budují Mužom jako hnutí, které má dopad na životy jiných. Je vás příliš mnoho a toto vědomí mě naplňuje o to větší pokorou. Rudo a Martine, muži, kteří nestojí bokem, ale kryjí záda a hledí daleko dopředu. Michaeli, Gabi, Julo, Michale, vy, kteří jste obětovali čas a prostor, aby jiní mohli růst. Janko a Ivko, ženy, které přečetly víc článků našeho magazínu než leckterý muž a postaraly se o jejich formu a obsah. Vaše oddanost této věci je obdivuhodná.

Speciálně. Díky, Pali. Nemyslím, že to, kdo jsem, dává význam tomu, co se ti stalo, ale pomohl jsi, aby falešný obraz, který jsem o sobě měl, začal praskat. Popravdě bych si raději nechal falešný obraz o sobě, pokud bychom se mohli potkávat a putovat spolu, ale je to tak, jak to je, tak se snažím myslet si, že by ses se mnou přátelil i dnes.

A nakonec, ale určitě ne co do významu, jste tu vy všichni, které jsem nejmenoval. Vy, kteří jste mě provázeli nějaký kus cesty, anebo se naše cesty jen na chvíli prolnuly. Považuji vás za přátele, a pokud to cítíte stejně, pak mluvím o vás. Jsem nesmírně požehnaný množstvím skvělých lidí nejen zde, ale i za mořem (hey, Hudsone a Kari). Děkuji, že díky vám zažívám momenty inspirace, poznání, a že jsem s vámi přešel přes neuvěřitelné věci. Prosím, nezapomeňte na ně, aby mi je měl jednou kdo připomenout.

Vidíte? Žádný samorost, úkaz, ani člověk, který by si vydřel všechno sám. Jen velmi šťastný muž.

Děkuji.

1.

Břemeno a dar každého muže

Jsme lovci a sběrači ve stínu mrakodrapů. Zůstaly v nás prastaré touhy, avšak krčíme se v nejistotě, jak je spojit s novými úkoly, které přinesly obleky. Někteří z nás se rozhodli nevzdat. Lovíme zážitky, sbíráme zkušenosti, cestujeme kvůli tomu po celém světě. Přesto se nakonec znovu potkáme s otázkou „Co je mým úkolem?“ Kdo je muž v 21. století?

Ženy se na rozdíl od nás vzpamatovaly dřív. Zjistily, že je tu čas na změnu, prostor na to, aby předefinovaly svoje postavení a úkoly, kdežto my muži jsme žili v nerušeném spánku jistoty, že je všechno v pořádku. Zjevně není. Zatímco jsme hibernovali, stalo se mnoho zásadních věcí. Zatímco si ženy svoji suverenitu získaly, my jsme ji ztratili. Přišli jsme o přechodové rituály od chlapců k mužům, zanikla naše role jediných živitelů rodu, zdá se, že není potřeba, abychom chránili svoje obydlí s mečem v ruce. Společně s tím jsme opustili „kmenové stařešiny“, a tak už nemáme nikoho, kdo by nám předával zkušenosti, kmeny vystřídaly virtuální komunity.

Abychom dokázali odpovědět na otázky, které nám dávají směr a důvod, musíme se podívat pravdě do očí. Pravdě o sobě a pravdě o tom, že mužem se člověk nerodí, ale stává se jím. Tím nemám na mysli otázku pohlaví, ale kvalitu a účel svojí existence. Ty muž potřebuje objevit a vybojovat. Důkazem, že se tak neděje, je skutečnost, že se ztrácíme a raději než zápas volíme únik. Existují i tragické statistiky. V roce 2021 jsme na Slovensku zaznamenali 548 sebevražd, z toho 449 (81‚9 %) spáchali muži, 99 ženy. Roky předtím na tom nebylo Slovensko o mnoho jinak. I v České republice se poměr velmi podobá, a to znamená, že muži v „našem prostoru“ mají nechvalné prvenství.

Existuje cesta z této mizérie? Můžeme být lepšími chlapy, partnery, otci, přáteli, zaměstnavateli, zaměstnanci? Osobně jsem přesvědčený, že ano. Bude nás to stát námahu, nepříjemnou pravdu o sobě samém, pády, selhání, ale v konečném důsledku vítězství. O takové cestě je tato kniha. Způsobů, jak být mužem v 21. století, je mnoho. My se budeme snažit nacházet způsob, jak se k nim propracovat.

Cíl celé knihy je jednoduchý. Společně identifikujeme, co nás jako muže dělá lepšími. Hodnoty, disciplína, ctnosti, proaktivita.

Pokud si představujete, že se člověk stane mužem s hodnotami nějakým samospádem a že se to stane „tak nějak“, musím vás zklamat. Co nás nic nestojí, povětšinou za nic nestojí. Rád bych s vámi mluvil o zápase, bojovém chodníku, na který se potřebujeme bez výjimky vydat. Pokud jste ochotní přijmout, že tato cesta může vyžadovat oběti, diskomfort a podobné příjemné záležitosti, jste tu správně.

Je však možné, že jste tu nesprávně. Jestliže jste se sebou spokojení, máte pocit, že spíš než vy by se mělo měnit vaše okolí, ztráceli byste s touto knihou zbytečně čas. Možná žijete v tajné touze po navrácení časů, kdy se mužnost definovala nadvládou nad ženami. I v takovém případě jste na špatné adrese. Pokud budeme mluvit o nějakém typu nadvlády, bude to o ovládání svého charakteru a sebe sama. V případě, že jste útlocitní, mohou vás některé věty rozrušit. Například: „Tato kniha není psána pro ženy.“ Dámy samozřejmě mohou těžit z této knihy a vidět trochu víc za oponu mého vnímání světa mužů, ale mnohem víc užitku kniha přinese, když ji darují mužům ve svém okolí.

V každém případě vám radím, abyste dali následujícím řádkům šanci změnit váš postoj. Je jedno, jak máte posazený hlas, kolik vážíte, jestli jíte nebo nejíte maso. Muže definuje něco jiného. Projděme spolu nezbytnou výbavu, kterou je potřeba disponovat. Budeme mluvit o tom, jak na vztah k sobě, ženám, přátelům, k práci, a o mnohém jiném. Bohužel, anebo spíš naštěstí, na této výpravě neexistují zkratky, nejsou k dispozici čarovná zaklínadla, nikdo za vás nevezme šichtu. Pokaždé budete stát před rozhodnutím převzít absolutní zodpovědnost za to, co se stane dál.

Pokud si představujete, že se člověk stane mužem s hodnotami nějakým samospádem a že se to stane „tak nějak“, musím vás zklamat. Co nás nic nestojí, povětšinou za nic nestojí.

Přínosy, které můžete četbou této knihy získat, stojí za to. Nasměrování na cestu muže, zápas se sebou samým, hledání smyslu, předávání ohně. V jedné z mých oblíbených knih najdete tento rozhovor umírajícího otce se synem.

Syn: Chci být s tebou.

Otec: Nejde to.

Syn: Prosím.

Otec: Nemůžeš. Musíš dál nýst oheň.

Syn: Neumím to.

Otec: Ale umíš.

Syn: Je opravdickej? Ten oheň?

Otec: Je.

Syn: A kde je? Nevím, kde je.

Otec: Ale víš. Máš ho v sobě. Vždycky jsi měl. Já ho tam vidím.

Syn: Vezmi mě s sebou. Prosím tě.

Otec: To nemůžu. Nemůžu v náručí držet mrtvýho syna. Myslel jsem si, že bych to dokázal, ale nemůžu.

Syn: Řekl jsi, že mě nikdy neopustíš.

Otec: Já vím. Odpusť mi to. Patří ti celý moje srdce. Vždycky ti patřilo. Jseš skvělej kluk. Vždycky jsi byl. Až tu nebudu, stejně se mnou budeš moct mluvit. Něco mi řekneš a já tobě taky. Uvidíš.

Syn: Uslyším tě?

Otec: Ano. Určitě. Budeš si ten rozhovor představovat. A uslyšíš mě.

(Cesta, Cormac McCarthy, Argo, 2019, str. 177)

2.

Toto je naše cesta a nikdo ji za nás neprojde

Břemenem i darem pro každého muže je předávat oheň. V ideálním světě by nás to naučili otcové, strýci, stařešinové. Pokud se tak ve vašem životě stalo, máte obrovský poklad. Většina z nás však něco takového nikdy nezažila. Proto jsou tu následující řádky. Už není na co čekat. Armáda nás nepřijde zachránit. Záchrana je v našich vlastních rukou. Naše společná cesta začíná.

Chlap, který vědomě pátrá po mužnosti, je vzácný úkaz. Alespoň zatím. Podle mojí osobní zkušenosti to v jistých kruzích budí zájem, v jiných kruzích pohrdání nebo výsměch. Někteří chlapi se takovým životním stylem cítí ohroženi, protože jim odkrývá jejich průměrnost a neochotu nést zodpovědnost.

Být součástí této „renesance mužnosti“ například znamená odmítnout pozici oběti.

Navzdory všemu, co tu prezentujeme, není mužství žádná řehole. Čím je chlap mužnější, tím přirozeněji a jednodušeji se mu žije. Neříkám, že takový život není plný výzev a těžkostí, ale tyto věci existují synergicky.

Muž, který to se sebou myslí vážně, se totiž brzy naučí, že výzvy jsou něčím, co ho přitahuje. Víte, o čem mluvím, když mám na mysli komfort v diskomfortu? Přestane vám vadit, že se váš charakter vytváří skrz těžkosti. Taková cesta je velmi individuální a osobitá pro každého, kdo se na ni vydá. Nicméně každý z nás potřebuje svůj kmen. Přesto kroky, které dělám, způsobují únavu jen mým nohám.

I pokud máme přátele, manželky či děti?

Důležití lidé v našich životech nám mohou kráčet po boku. Mohou být pomocí, ale nikdo z nás nemůže svou zodpovědnost stát se nejlepší verzí sebe sama svěřit komukoli jinému.

Zní to tvrdě? Usmějte se před bojem. Být mužem občas znamená kráčet sám za tím, kým se chci stát. Nechcete žít v prostoru, který vám určuje, jak byste se měli chovat a kým se stát.

Lidé budou mít vždy názor na to, jací byste měli být. Na vás je, abyste dělali to, co pokládáte za správné, a ne to, co od vás očekávají. Váš život, vaše cesta, vaše pravidla. Tvrdá práce a soustředění na to, co je správné, znamená víc než vše, co jde snadno.

Být součástí této „renesance mužnosti“ například znamená odmítnout pozici oběti. Naše jednotlivé priority se liší, ale cíl je podobný. Být nejlepší verzí sebe sama, nést zodpovědnost, chránit, zabezpečovat, tvořit, vést, a tím všem ukazovat lásku.

Můžeme mít jakkoli silný kmen, ale tyto věci nikdo neudělá za nás. Možná místo nás, ale ne za nás.

Cesta mužnosti je cesta z nitra ven a v první řadě na ni nastupujeme kvůli sobě samým, ne kvůli jiným lidem. Nainstalujte si disciplínu, trénujte, mějte dobrý sex, čtěte knihy, vykašlete se na TV a jděte ven se svými dětmi, psy nebo sami. Takový chlap dnes nastavuje laťku pořádně vysoko, i když se zdá, že jde o obyčejné věci.

Na své cestě potřebuje muž zvedat těžké věci, žít, vést, hledat vášeň, milovat, zlepšovat se, tvořit…

Tohle je naše cesta a nikdo ji za nás neprojde.

„Muži ideí a muži činů se od sebe mohou mnohému naučit. Skutečně velcí muži jsou ti, co spojí představy a skutky.“ Jack Donovan

3.

Iniciace

Každý mladý muž v sobě nese jiskru. Ta se dříve nebo později promění v plamen. Buď se stane ohněm, který slouží a přetavuje, nebo požárem, po kterém zůstane jen spoušť. Mnoho děvčat dostane v dvanáctém roce života první menstruaci a informaci, že se staly ženami. Mnoho chlapců v dvanáctém roce života dostane… třetí herní konzoli a s ní i informaci, že mají zůstat dětmi.

Znáte pohádku O hloupém Honzovi? Ať už jde o jakoukoli verzi, je hloupý Honza mladý muž, který má obrovský potenciál, přesto se nejčastěji válí na peci, dokud ho nevyženou vstříc dobrodružství. Není to jen pohádka, ale důležitý mýtus, který učí o dospívání, iniciaci a skutečnosti, že opravdovým mužem se člověk nerodí, ale stává.

V tom nejhorším scénáři mladý chlapec nikdy nedostane příležitost, aby ho někdo přivedl do života muže. Několikrát jsem měl v životě možnost potkat „chlapce, který se holí“. Tento termín používám právě pro jedince ve věku muže, avšak s patologickým syndromem Petra Pana. Nemusí a nechce dospět, nikdo ho neprovedl z dětství k dospělosti. Kdybych měl velmi stručně říct, co je to iniciace, asi bych to definoval takto: „Mužská iniciace představuje především převedení chlapce z dětského světa do světa dospělých mužů, kde ho čekají nová práva a povinnosti. Tento akt se děje se souhlasem a přijetím celé komunity. Zkouška dospělosti je obyčejně spojena s bolestí, mentálním sáhnutím na dno, dokonce se symbolickou smrtí.“

V žádném případě však nejde o všeříkající informaci a takovému důležitému tématu musíme věnovat víc prostoru. O jednotlivých částech popřemýšlíme trochu později. Nejdřív se ale podívejme do minulosti a současnosti, abychom mohli zapracovat na budoucnosti.

V minulosti bychom mnoho „dospělých chlapců“ ve společnosti nenašli. Jednoduše na to nebyl prostor. Každý v jisté chvíli musel opustit prostor dětství a stát se užitečným dospělým. Věčnými dětmi mohli zůstat nejdřív jen „vesničtí blázni“, tedy jednodušší lidé trpící nějakou mentální poruchou. Většina kultur tedy měla nějaký typ přechodového rituálu. Častokrát byly spojené s fyzickou bolestí, krvácením, případně ohrožením života. Tyto momenty však nikdy nebyly samoúčelné, vždy nesly významný odkaz.

V zásadě se při každé iniciaci opakoval stejný základní vzorec: oddělení – zkouška – návrat. Ani jedna z těchto fází se nesměla vynechat nebo ošidit, jinak by se chlapec nestal mužem. Koneckonců i taková možnost v kmenovém životě byla, a takovému člověku se nežilo snadno. Oddělení od matky a závislosti na ní, zkouška spojená s dotykem bolesti či smrti a návrat do komunity, která vítá nové právoplatné muže, to bylo tedy součástí rytmu života. Tady je několik příkladů.

Sparta

Ve starověké Spartě se s tím nebabrali. Chlapci byli v sedmi letech odloučeni od rodiny a deset let byli podrobováni vojenskému drilu. V osmnáctém roce života je čekala maturita s názvem krypteia. Zadání bylo jednoduché – přežít vlastními silami v zimě a bez přístřešku v prostoru mimo města. Podle Plutarcha obnášela krypteia také zabíjení Heilótů (nesvobodných občanů) a následný návrat mladíků ve zdraví zpět. Po splnění úkolu se Sparťan mohl stát manželem a bojovat za Spartu.

Mandanové

Slovákům a Čechům by hák nemusel být tak vzdálený. Mandanové však skutečně museli mít „na háku“. Tento kmen původních obyvatel Ameriky přistupoval ke zkoušce dospělosti zodpovědně. Samotné zkoušce předcházel třídenní půst, po němž byl takto očištěný chlapec připraven k iniciaci. Starší příslušníci kmene probodli jakýmisi dřevěnými háky kůži iniciovaného v oblasti hrudníku, ramen a zad a vytáhli ho na provazech do vzduchu. V této visící poloze nesměl dát najevo žádnou bolest, zatímco mu dalšími kolíky byla probodávána kůže na nohách a rukách. Když zvládl tuto část, stačilo už jen obětovat malíčky na rukou, oběhnout několikrát osadu, vběhnout do kruhu osadníků, kteří mu háky vytahovali opačným směrem, než jakým byly zabodnuty. A potom se stal chlapec mužem.

V minulosti bychom mnoho „dospělých chlapců“ ve společnosti nenašli. Jednoduše na to nebyl prostor. Každý v jisté chvíli musel opustit prostor dětství a stát se užitečným dospělým.

Vanuatu a skok do hloubky

Mysleli jste si, že skočit bungee je dobrou zkouškou dospělosti? Musím vás zklamat. Na ostrově Vanuatu jsou malí chlapci mnohem dál. V dubnu nebo květnu postaví kmen dřevěnou věž měřící víc než 30 metrů. Muži lezou postupně nahoru, okolo kotníků si vážou liánu připevněnou druhým koncem k plošině a vrhají se do hloubky. Rychlost, kterou mohou nabrat, je něco okolo 70 km/h. Cílem je seskočit z co největší výšky a zároveň s tak dlouhou liánou, která dovolí dotknout se země ramenem. Věřte, že se to občas nepodaří vypočítat. Rituál má dva cíle. Zajistit požehnání bohů a iniciovat chlapce na muže. Chlapci skáčou od malička a postupně stoupají výš až ke skoku skutečných mužů.

Samozřejmě dnes naše kultura takové „barbarské“ rituály odmítá a ani já nechci nijak chvalořečit riskování životů mladých chlapců. Když se však zaměříme na přirozenou potřebu, z níž iniciační obřady vzešly, dostaneme návod, jak se k nim navrátit ve zdravé a užitečné formě. Bolest a smrt jsme v naší kultuře vytlačili na okraj. Tyto stavy jsou vnímány negativně, neradi o nich mluvíme a snažíme se, aby s nimi děti nepřišly do kontaktu. Iniciační rituál však nesmí být ani příjemný, ani bezpečný, jinak nezpůsobí žádnou změnu. Často bývá strach ze zranění spíš doménou ženy – matky, strachující se o svého syna. Muži se naopak velmi často jizvami získanými v nebezpečné situaci chválí. V některých z nás je potřeba této zkušenosti zakořeněná tak silně, že pokud chybí, snažíme se ji hledat na vlastní pěst.

Adrenalinové zážitky, drogy, potyčky, promiskuita, neopodstatněný risk v práci anebo balancování na hraně zákona mohou být pokroucenými snahami o potvrzení své mužnosti. Nikdo nám totiž nedal odpověď na jednu důležitou otázku, kterou v sobě neseme: „Mám na to?“ Chybí nám stařešinové potvrzující naši hodnotu a spolupatřičnost.

Naši prastaří otcové a jejich dědové v sobě nosili podobné, ne však identické otázky jako my dnes. Jednou ze stop existence iniciačních rituálů na území Slovenska byly různé „zkoušky“ chlapců, kteří se měli začlenit k parobkům – mladším mužům – v čase, kdy jim začaly růst první vousy. A tak jste možná i vy slyšeli příběhy o vozech, které statkáři ráno našli na střeše stodoly, a o podobných zkouškách, kterými museli chlapci projít, pokud chtěli někam patřit. Dnes, v době nepřítomnosti otců, když se s dědy kontaktujeme přes mobil či online, už po přechodu k mužnosti není ani stopa. Znamená to, že je konec? Není. Vnitřní potřeba chlapce je tu stále a je nutné ji správně naplnit.

Spolu s tím, jak se v různých podobách objevují hnutí mužů, vznikají i nové snahy o obnovení zdravého rituálu iniciace. Formy jsou různé, nakonec neexistuje žádné předepsané dogma. Částečně jde spíše o rekonstrukce rituálů známých z minulosti, ale na druhé straně i o jejich aktualizaci na základě poznatků ze současnosti. Pakliže porozumíme základním principům, celkem určitě dokážeme vytvořit iniciační proces, který nebude jen tajemným divadýlkem, ale skutečně funkčním nástrojem na cestě od chlapce k muži.

Pojďme na to tak trochu kuchařsky a zkusme si připravit modelový příklad. Co k dobrému přechodovému obřadu potřebujeme? Mladého chlapce (správný věk musí rozeznat rodič nebo komunita), skupinu mužů ochotných provázet, učit a přijmout mladého muže, neznámé prostředí mimo komfortní zónu zúčastněných.

Chlapce předem připravíme na to, že taková důležitá chvíle nastane, a ve vhodný okamžik ho na pár dní odloučíme od matky, ostatních žen, ale i od domova. Průvodci a spolupoutníky mu budou jiní chlapci a dospělí muži. Takto naplníme první důležitý bod, t. j. oddělení.

Druhým bodem je zkouška, která musí umět poskytnout bolest, vyčerpání, pocit strachu a zprostředkovat střet s tvrdou realitou. Řekněme, že může jít o vícedenní namáhavou cestu, kde si účastníci sáhnou na dno. Jednou z možností je nechat mladého muže přenocovat samotného v lese. Je možné, že vás okamžitě napadají hororové scénáře. Věřte, že i daného chlapce, ale o to právě jde. Nakonec jako správný průvodce jistě dokážete zabezpečit, aby o vás nevěděl, kdežto vy jste věděl o něm. Nad ránem, ještě za tmy, ho můžete vyzvednout a absolvovat spolu náročný výstup na horu, kde vás při svítání budou čekat muži vašeho kmene, kteří chlapce přivítají mezi sebou. Součástí setkání může být vstup každého z nich, možná nějaký dar, nebo naopak odejmutí něčeho, co chlapce spojovalo s dětstvím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předávání ohně.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.