Obsah

- Start

- Úvod

- 1 Etika jako pojem – postavení ve filozofii, morálka, mravnost, svědomí, normy

- 1.1  Etika

- 1.2  Morálka

- 1.3 Svědomí

- 1.4  Mravnost

- 2. Osobnost a etika z okolí – postavení jedince, sebepojetí, sebepoznávání, sebevýchova

- 2.1 Hledání podstaty a pojetí člověka

- 2.2 Postavení jedince jako člověka

- 2.3  Sebepojetí člověka

- 2.4  Moje vlastní já

- 2.5  Sebevýchova

- 3. Já, etika a vliv na okolní prostředí – vztah člověka k sociálnímu prostředí, k přírodě, k věcem

- 3.1 Autonomie člověka

- 3.2  Správná volba

- 3.3 Subjektivní a objektivní ovládání

- 3.4 Volba sociální skupiny

- 3.5 Člověk a jeho prostředí

- 4. Člověk a jeho život – životní radost i utrpení, zdravotník a jeho funkce (doprovod, obhájce, vůdce, rádce, učitel, pečovatel a ochranitel)

- 4.1 Postoj k vlastnímu životu

- 4.2  Životní radost, bolesti a jiná utrpení

- 4.3 Role v pomáhajících profesích

- 5. Etika a religiozita

- 6. Současné principy zdravotnické etiky

- 7. Etika a právo

- 8. Práva nemocných

- 9 Thanatologie

- 10. Eutanasie

- 11 Stavy změněného vědomí a poruch mozku

- 12 Odběry tkání a orgánů

- 13 Počátek života, etika k embryu

- 14 HIV, AIDS

- 15 Etické kodexy

- 15.1 Kodex sester

- 15.2  Kodex lékařů

- 15.3  Kodex lékárníků

- 15.4  Kodex psychologů

- 15.5  Kodex hospitalizovaných dětí

- 15.6  Kodex k transplantacím

- 15.7  Kodex pro dárcovství krve a krevní transfúzi

- 15.8  Kodex nemocných v kritickém či terminálním stavu

- 15.9  Kodex těhotných žen a jejich plodů

- 15.10  Kodex pacientů s tělesným postižením

- 15.11 Kodex duševně nemocných

- 15.12  Kodex pacientů seniorů

- 16 Lékařské vědecké výzkumy

- Závěr

- Použitá literatura

Etika v nemoci i bezmoci

Martina Muknšnáblová

PhDr. Martina Muknšnáblová

Etika v nemoci i bezmoci

Cover Photo: archiv autorky.

Vydání 1., Praha 2016

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani její část, nesmí být žádným způsobem reprodukovány, ukládány či rozšiřovány bez písemného souhlasu autorky.

ISBN 978-80-270-0420-1

Úvod

Etika je nauka o morálce, ovšem znát jednotlivé normy morálky nebo i jejich současné dodržování nemusí znamenat chovat se vždy eticky nejlépe, což platí zvláště při ošetřování nemocných, seniorů nebo dětí. Všechny tyto tři skupiny očekávají, že při péči budeme empatičtí, citliví a budeme jednat nejen na základě konkrétních etických pravidel ale v souladu se svým srdcem, které by mělo být zaměřeno pomáhat potřebným. Primum principum etiky je konat dobro a nečinit zlo. Jinak řečeno radost by nám mělo přinášet konat dobro pro druhé a naopak konání zla by přineslo zármutek nejen pro ubližovanou osobu, ale především nám.

Etický přístup nevychází tedy jen z několika psaných pravidel, ale zejména z toho, jak daná pravidla sounáleží s našim svědomím. Jak dokážeme normy na základě naší niterné interpretace vnést do konkrétní situace. Není tím myšleno, že etiku přizpůsobujeme našemu vědomí, ale je potřeba, aby se přátelily a šly stejnou cestou k tomu, kdo očekává vřelý přístup od nás a kdo nás na oplátku obdaruje silou díku z dobré činnosti a pozitivních výsledků.

Cílem této knihy je přiblížit čtenáři kořeny etiky, základní činitele etiky a možnosti příznivého postavení a jednání jedince ve svém okolí. Znát historicko-náboženské startovací bloky etiky je při seznamování s optimálním přístupem k opečovávanému člověku velmi nápomocné, zvláště pro tvorbu rozšiřujících možností našeho konání. Vždyť i když vykonáváme jakoukoliv činnost jakkoliv dlouho, stále máme kde se vylepšovat nejen vědomostně ale především postojově. Což platí pro pomáhající profese, zejména zdravotníky nebo učitele mnohonásobně. Navíc jakmile budeme znát původní záměr nebo myšlenku jakéhokoliv projektu, snáze pochopíme další souvislosti.

Znalost základních činitelů etiky ovlivňující etické pochody napříč společností, zvláště pak v kruzích nemocných jedinců, seniorů nebo dětí, což jsou naše nejpočetnější velmi zranitelné skupiny, je pro vykonávání všech činností nepostradatelná. Pokud nechci ve společnosti fungovat osamoceně, musím znát vlastní hodnotu a hodnotu ostatních pro mě a mojí pro ostatní. Musím vědět, co a jak na nás vědomě či nevědomě působí.

Kniha bude řešit otázky pomáhajících profesí, tedy profesí, kdy je cílem pomoc, podpora nebo poradenství směrem k potřebným, v nouzi, tíživé situaci nebo jen v situaci netěžké pro nás ale daný jedinec vzhledem ke svému tělesnému, psychickému nebo sociálnímu vývoji nebo nedostatku si nedokáže sám poradit, sám situaci byť pro jiného banální vyřešit. A nemusí se zdaleka jednat jen o lidi nemocné nebo handicapované, stačí se jen podívat na děti nebo kohokoliv jiného, kdo nezažil dostatek vývojových podnětů řešit zrovna danou konkrétní situaci. A proto je zásadní hned v úvodu si uvědomit, že z etického pohledu je základem pro správný přístup k druhým lidem ale také k přírodě nebo i k sobě samému, držet se stále zodpovědnosti. Být zodpovědný je nezastupitelnou podmínkou ke správnému jednání, které nepřivede nikoho na špatnou cestu.

Zodpovědné chování je tím správným prosociálním chováním, které etika předurčuje. V rámci pomáhajících profesí je nezbytné si uvědomit, že neseme zodpovědnost za svoje počiny vzhledem k našim klientům, neboť jsou velmi zranitelní, už z té podstaty, že si neví rady ve své životní situaci a důvěřují v naši pomoc. Jedná se tedy obecně o velmi zodpovědná povolání. Dá se říci, že i jiná povolání vycházející z interakce pracovníka a zákazníka s sebou nesou jistou míru zodpovědnosti, ovšem např. prodavačka pokud doporučí klientovi méně slušivý kabát, nezpůsobí tolik škody, jako když učitel špatně motivuje svoje žáky, nebo lékař nesprávně informuje pacienta o způsobech léčby, nebo když sociální pracovník nenabídne klientovi všechny možnosti pomoci v tíživé situaci. Základní rozdíl je prostě v tom, že do obchodu nejdeme s tíživou životní situací, abychom ji zde adekvátně vyřešili, zatímco na pomáhající profese se s řadou závažných problémů obracíme, právě s vidinou erudované rady, profesionální podpory a účinné pomoci.

Musíme pochopit vzájemné souvislosti našeho a klientova individua, identifikovat možnosti řešení, ztotožnit se s vybranou variantou jednání s klientem, stát si za svým názorem, kdykoliv umět obhájit své jednání a tedy pracovat odpovědně, aniž by nás práce psychicky tížila, ještě po odchodu domu, ale naopak jsme měli dobrý pocit z vykonané činnosti, kterou jsme především pomohli druhému, což hřeje i nás a potažmo naše blízké, neboť dobrý pocit se odrazí i v našem chování k dalším lidem.

Mahátmá Gándhí má na svém památníku vepsány lidské prohřešky dotýkající se celé společnosti při jednání s lidmi a většina z nich souvisí s pomáhajícími profesemi, jako např. věda bez humánnosti, vědění bez charakteru, prožitky bez kontroly svědomí, bohatství bez práce, politika bez zásad atd. V podstatě se vždy jedná o využití druhých ve vlastní prospěch. Tedy konání bez odpovědnosti.

V každém zodpovědném chování musíme vidět v reálném světě sebe, aktuální stav situace i ostatní souvislosti a činitele. Zodpovědně pomáhat ostatním je předurčení toho, abychom z vykonané činnosti měli radost nejen my jako pomáhající ale i člověk, jemuž jsme pomáhali a potažmo i okolí, neboť ten koho podpoří jeden, může na oplátku podpořit dalšího. Samozřejmě to platí i opačně. Poškozením jednoho, lze přenášet zlobu a vztek dál. Lstivost a mstivost patří mezi lidské vlastnosti a málokdo chce nést na svých zádech bolesti z celého světa a trpět ve prospěch ostatních. Jenomže tady by mohlo dojít k zádrhelu, kde začít aby se kolotoč zloby zastavil a naopak roztočil obráceně na stranu vzájemné mezilidské pomoci. Je to velmi těžké, ale lze teoreticky začít realizovat kdykoliv a od kohokoliv. Je naprosto jedno od jaké společenské buňky začneme, neboť jsou na sebe napojeny víceméně stejně všechny, ať přes bližší nebo vzdálenější spojky. Lze tedy začít tam, kde je nám to nejbližší a možná i nejsnazší vzhledem ke znalostem terénu. Většina lidí by si řekla, začneme si zametat nejprve před vlastním prahem. Je pravda, že sami sebe známe nejlépe, ovšem na druhou stranu předělat sami sebe vyžaduje mnohem více úsilí než ovlivňovat a jakkoliv podporovat a pomáhat ostatním. A v tom je mezilidské soužití krásné, že se vzájemně ovlivňujeme a dáváme si sílu pro překonání nejrůznějších překážek. Přeci jen sami sobě na rameno se nevypláčeme a ani sami sebe po rameni nepoplácáme.

Prosociální chování nezahrnuje jen zodpovědnost ale také empatii, ochotu a zájem, respekt, schopnost prosadit své společensky pozitivní myšlenky a přitom myslet na prospěch druhých. Ideální by bylo, kdyby všichni myslící tvorové této planety se takto chovali, ovšem kde nalézt ideál čehokoliv? Tam kde není ideál, více vynikne jakákoliv odchylka a ty je potřeba propojit a využít jejich odlišností ke vzájemné pomoci. Krása živé i neživé přírody je v originalitě a variabilitě, což platí i pro lidské jedince a jejich chování. Jen je potřeba ty zmíněné odchylky udržet v tolerujících mezích. A to chce etika, skloubit svoje svědomí a vnitřní vlastnosti s morálními pravidly a výsledkem je originál člověka s individuálním prosociálním přístupem k okolí.

Každý člověk se každý den setkává s řadou etických otázek, problémů na první pohled těžko řešitelných nebo dokonce neřešitelných, a to jak v rovině profesní tak i té obecné občanské. Je potřeba se v tu chvíli myšlenkově soustředit na zhodnocení situace (tedy přistupovat zodpovědně), zvážit souvislosti, neopominout nutnost empatického vnímání individuality. Ale na druhou stranu sounáležitosti v určité skupině, která má svoje pravidla, nezávisle navrhnout řešení optimálně vyhovující všem stranám, alespoň do té míry, abychom konali více užitku než škody, neboť jen v málokteré situaci lze nalézt ideální řešení pro všechny. Bohužel ale současná rychle plynoucí doba s sebou nese často odcizení lidí mezi sebou, každý valí tu svou životní hroudu rychle, aby ji hodně nabalil a dovalit, pokud možno co nejrychleji, do vytouženého místa. Velká řada lidí ale svou kouli během cesty velmi oddálila svým původním záměrům, představám nebo dávným kořenům. Řada z nás se přesadila jinam, kde chceme, aby nám bylo lépe, ale neumíme na téhle dráze řídit, auto jede příliš rychle, kolem nás se příliš rychle mění podmínky jízdy, tak jak si liberálně určují ostatní. A výsledkem je nespokojenost všech, protože nikdo celý dopravní provoz neřídí, nedává směr těm ztraceným a nebrzdí ty, co ostatní válcují ať vědomky zištně nebo nevědomky z neznalosti. A přesto si ti rychlejší myslí, že jsou brzděni těmi pomalejšími, jelikož jinak by vše mohlo být ještě rychlejší a dříve. Jednotlivci tedy mezi sebou zmateně projíždějí a nedokáží si pomáhat a pozitivně využít svých možností. Potom přirozeně ani nemají radost z potkávání lidí, vždyť proč, nic z toho přeci nemají?! Ale není to tím, že se neumí potkávat, dívat se koho jsem potkal, jak s ním a o čem mluvit, na co se ho zeptat, protože nevím nebo protože vím, že mi to chce říct? Možná zde je návod či první doporučení této knihy: PTÁT SE MUSÍME, PROTOŽE NEVÍME I PROTOŽE VÍME!

Mnoho lidí žije liberální život, ovšem ve vakuu bez kořenů, kterými by měli být k něčemu spjati (a je jedno jestli ke své či dokonce rodové minulosti nebo ke svým snům v budoucnosti), osobitým způsoben zakotveni a podle toho zodpovědně konali. Otázky existencionalismu ve společnosti žijí stále a žily i v dávné minulosti. Vždyť existencionalismus byl rysem nejen minulého století. Ovšem dnešní člověk se nehledá nebo málo hledá. Je potřeba, aby každý stihl spoustu svých funkcí. Často se od člověka očekává a i on sám od sebe očekává, že všechny funkce zvládne, a pokud možno nejlépe a jakmile toho dosáhne, je načase přidat funkci další. Neumíme se spokojit se svými schopnostmi a užívat si krásy mocnosti a nemocnosti obyčejného živočicha. Jakmile totiž naše kotva zapadne do mořského dna plného jen funkcí a požadavků, dostaneme se do lodě, na které nás nebude dlouho bavit se plavit. Neužíváme si krás okolo, neumíme se o ně podělit s ostatními, řešíme jen chyby a problémy. Budoucnost je pro nás nelákavá, neboť problémy budou vždycky, ani je nemusíme hledat, oni se ozvou sami. Radosti přes problémy nevidíme a milá překvapení nehledáme, neboť se obecně netěšíme a neradujeme. Proč se vlastně neradujeme a netěšíme? Nemáme důvod nebo ten důvod tajíme před ostatními, aby nezáviděli nebo dokonce abychom mohli být litováni a někdo nám sebral na odlehčení nějaké funkce? Jaké si to ale přinesu potěšení, když jsem i přes důvod k radosti smutný, aby mě někdo politoval a já měl větší důvod k radosti? To je falešné (nepravdivé, snadno odhalitelné), krátkozraké (dříve nebo později budu litovat), bez cti a vnitřní hrdosti (sama před sebou jsem vlastně špatný člověk, se kterým bych se nechtěla potkat)!

Ve věcech, vztazích a všech činnostech je potřeba mít řád, ale řád vede ke stereotypu a člověk má potom tendence uhnout z normy (z řádu) nejen hned za účelem zištným, ale jen tak z nudy. Proto raději svůj život veďme nevědomě, nejen jako plnění dle psaného řádu, i když tomu se nelze zcela vyhnout. To by nás nedovedlo ke šťastnému konci. Jen je potřeba umět řád šikovně a pozitivně pro sebe i druhé skloubit s naším životem, nástrahami a radostmi. A zde je další moje upozornění: HLEDAT NEOČEKÁVANÉ V OČEKÁVANÉM! Solí svého života se společenským řádem je hledání neočekávaného v očekávaném. V podstatě si dělat radost i obyčejným životem, protože z něho uděláme neobyčejný. Umět prožít i obyčejné věci s nadšením a radostí.

Odcizení člověka od druhých není jediné dnešní časté odcizení. Odkláníme se nejen od okolí ale i sami od sebe, od svých myšlenek, názorů a již uvedených kořenů. Žijeme na houpačce, kterou ale houpá řada jiných a podle toho měníme svoje názory, postoje, komunikaci a vztahy. Není to jen negativní záležitostí, neboť každý z nás i v dospělosti se neustále vyvíjí, přijímá vliv z okolního prostředí, ovšem v dnešní době je nutné pečlivě vybírat, čím se nechat ovlivňovat, proč, do jaké míry, kde je ta míra vědomé kontroly atd. Nebezpečí číhá z obrovského rozvoje společnosti, vědy a techniky (např. komunikačních prostředků). Hovoří se o globalizaci, tedy vzájemných vlivech na jednotlivé složky, až se stanou podobnými. A chceme se stát všichni podobnými? Mít všichni stejné cíle, zájmy, možnosti, výsledky? Každý nemůže být nejlepší! Nikdo nemá všechno. A přesto můžeme být všichni zcela spokojení!

Věda a technika jde velmi rychle vpřed, každý den lze sledovat další a další objevy, bez kterých si za rok ani nedovedeme představit svět. Ovšem kde je opět ta míra, kam povede takové jednání? Co všechno budeme umět řídit? Kdo najde hranici mezi tím, co umíme a co můžeme, respektive smíme? Pravděpodobně etika je nejčastějším prostředníkem, určujícím kam už nelze vstupovat lidem do jejich životů. Dnes vlivem vědy můžeme ovlivňovat či alespoň sledovat, jak bude vypadat dítě, které se nám narodí a co dělá náš soused v každé minutě. Ale je to správné? Neměli bychom se od řady našich možností oprostit, nechat je vyšším vlivům, osudu, mít každý svoje tajemství…?

Každý má právo na liberální život, na individuální autonomii. Žít si svobodně, rozhodovat sám o sobě. Jenomže na druhou stranu nikdo nemá vlastní planetu Zemi. Ta je nás všech dohromady, všichni máme právo na vzduch, vodu, čistou půdu. Zde se zpět vracím k základní podmínce etických přístupů, kterou je zodpovědnost. Svoboda jednoho musí navazovat na svobodu druhého. Záměrně je napsáno navazovat, neboť neúplné by bylo napsat, že svoboda jednoho nesmí zasahovat do svobody druhého. Nebo dokonce ještě hůře, že svoboda jednoho končí tam, kde začíná svoboda druhého. Copak lze všechno rozparcelovat a ohradit ostnatým drátem se zákazem vstupu? Není lepší se vzájemně navštěvovat s předem danými pravidly, kam lze a kdy zajít? Lze přeci svobodu sdílet, mít společné hodnoty a zážitky. Ba dokonce by to mělo být naší snahou, podílet se na společném životě, vytvářet možnosti společných činností, prožívat společná dobrodružství. Dobrodružství je zvláště hodnotným kořením společného života s druhými lidmi. V dobrodružství zažíváme chvíle napětí, touhy i konečného uvolnění a radosti, že vše pominulo či dobře dopadlo. A dobrodružstvím lze nazvat konání v každé pomáhající profesi. Zdravotníci společně se svými pacienti bojují neustále, bez boje, napětí, touhy pokořit nemoc by zdravotnictví ani neexistovalo. Pacient v danou chvíli nemá jiné přání, jen co nejlépe překonat dobrodružnou cestu ke zdraví a potřebuje pomocníky, kteří podobnou cestu s jiným cestovatelem zažili a vědí, kudy vede nejkratší cesta, i když není vždycky pro pacienta nejjednodušší. I pro zdravotníky se ale nejedná jen o obyčejnou cestu, i oni se na ni vydali a mají za pacienta zodpovědnost, že i přes neočekávané překážky dovedou pacienta do bezpečí. Na konci jsou proto oba šťastni a spokojeni, že to dokázali. Každý zdravotník si musí být vědom, že stejná cesta (od stejné nemoci ke stejnému zdraví) je ale s každým pacientem jiná. Každý pacient umí jinak rychle postupovat dál, potřebuje cestou jiné berličky a podmínky k chůzi, bude vyžadovat jinou psychickou a sociální podporu. Má jiné zkušenosti z minulosti. Má jiné tělesné dispozice k náročné dobrodružné cestě. Bude na něho mít jiný vliv byť stejné zdravotního prostředí a chování personálu. Bude mít jinou podporu rodiny. Má jiné teoretické znalosti o cestě. Má jinou motivaci a chuť jít dál. Bude mít jiné důvody ztrácet naději či dojít až do cíle.

Sociální pracovníci nejen na úřadech ale zejména v terénu zažívají také každý den nejedno dobrodružství. Neustále řeší složité sociální problémy, při kterých jsou obě strany často v úzkých. Není vždy jednoznačné, jak klientovi poradit, protože stejně tak jako ve zdravotnictví je nutné každý případ posuzovat individuálně. I v sociální oblasti je každý člověk vyžadující pomoc posazen do jiných podmínek zprvu jedné situace.

No a v pedagogice prožívají všichni (i ti vzdáleně zúčastněni jako například rodiče) dobrodružství dokonce v každé vyučovací hodině. Děti jsou plni očekávání, zprvu s touhou po vědomostech, později s touhou po vlastnostech učitele, zda uspokojí jejich představy anebo bude „jen obtěžovat a zdržovat v rozpuku pubescenta“. Učitel přichází také s očekáváním, co děti bude zajímat, jak se bude s nimi spolupracovat, jaké výsledky jeho práce přinese atd.

Pokud učitelé, doktoři, sestry nebo sociální pracovníci nemají svoji profesi jako dobrodružství, kdy dostávají těžší úkoly, ke kterým hledají společně se svými klienti (studenty) tu správnou cestu, stává se jejich povolání stereotypem a nudou, ze kterých utíkají, buď s vidinou snazší práce (jak si danou činnost ulehčit, když už je to nebaví) nebo se uchylují k zakázaným prvkům, které jim jejich nenaplnění zatraktivní nebo zištně zpříjemní. Lékaři adekvátně pak pracují za úplatky. Učitelé vstupují do třídy jen k přednesení povinné látky bez vyžádané reakce žáků a bez komentování nevhodné reakce. Sociální pracovníci odkazují na přečtení určité vyhlášky nebo v lepším případě souhrnné brožury k danému tématu.

A kde je ten klíč k vykonávání své profese dle očekávání svých i společnosti? Klíčem je etika skýtající zodpovědnost, vztah k pomoci potřebným lidem, láska sama k sobě a k činnostem s námi spojenými, neboť každý si svou profesi i funkci svobodně zvolil. Funkcí je myšleno osobní postavení. Zda chci být ve svém okolí vnímána jako pomoc vykonávající, nebo pomoc potřebující, nebo k pomoci nevhodná nebo ve vakuu žijící, o pomoci zcela nepřemýšlející nebo vlastně jaká jsem? Každý hodnotíme sám sebe, mnozí nevědomě, ale měli bychom tuto aktivitu činit vědomě, opakovaně a pravidelně. Abychom dokázali vyzdvihnout svoje klady a naopak mohli pracovat na svých záporech, jelikož jsme si jich vědomi. Ale každý jsme hodnocen také svým okolím, a to ať chceme nebo ne. Každý z nás se s někým potkává a toho ovlivňuje a ten druhý přemýšlí o nás, jaký asi na něho máme vliv. Jak moc na sebe chce nás nechat působit? Jaké to bude mít následky? A to vyhodnotí až poté, co zhodnotí nás samotné? Avšak řada lidí dělá velkou chybu v tom, že druhé hodnotíme podle zevních znaků, o které nám většinou vůbec při ovlivňování nás nejde, neboť na nás nepůsobí tolik barva košile, jako to co jedinec vyslovil nebo dokonce udělal. Další častou chybou je, že hodnotíme a zbytečně příliš se zabýváme stránkami, které jsou na člověku negativní, v čem je ve špatném smyslu jiný než ostatní a máme z toho strach. Ale je to to, co na nás má vliv? Nebo nám jde o zcela něco jiného? Je pro mě důležité, např. jak kolega z práce tráví svůj volný čas, když spolu operujeme pacienta? Nejlépe jej poznám tak, jak pro společnou práci potřebuji, až spolu prožijeme to „pracovní dobrodružství“. Kdy zažijeme napětí ve vypjaté situaci, budeme hledat společná řešení, dohodneme se na postupu aplikace jednotlivých nápadů a budeme se snad společně radovat z úspěchu nebo se poučíme z neúspěchu.

1
Etika jako pojem – postavení ve filozofii, morálka, mravnost, svědomí, normy

1.1  Etika

Etika je nauka o správném respektive společností žádaném, normami předepisovaném lidském jednání zvláště ve vztahu ke svému okolí, i když samozřejmě i k sobě je nutné dodržovat etické principy. I my každý jsme člověk a zasloužíme si etické jednání a navíc svoje zvyklosti následně, automaticky, nevědomě přenášíme do chování vůči ostatním. Slovo etika pochází z řečtiny od slova „ethos“, kde znamená „zvyk, mrav, obyčej“. To lze prakticky přenést do etiky tím způsobem, že etika se zajímá o mravy ve společnosti, ale v podstatě jde o obyčej, který by měl být pro všechny natolik standardním chováním, že se stává zvykem, který se stává přirozeným a není potřeba se na něho soustředit, přemýšlet. Protože se prostě budeme chovat přirozeně a přitom vše bude v souladu s požadavky naší společnosti. Na druhou stranu v řečtině slovo ethos může znamenat i zvláštnost. To je také snadno vysvětlitelné, neboť ne všechny situace, do kterých se v průběhu svého života dostaneme ve vztahu k druhým lidem nebo obecně našemu okolí se dostáváme natolik často, aby se naše jednání stalo automatickým a přirozeným. Existují situace, které jsou naštěstí málo časté a pro nás velmi nepříjemné a v nichž neumíme jednat bez rozmyslu, jelikož jsou pro nás netradiční. V tu chvíli nastupuje etika se svými pravidly a doporučeními k řešení, nebo alespoň přináší určité body k návodu.

V prapůvodním významu slova (ethos) se jedná ve vztahu k člověku o společné místo. To pramenilo z toho, že v těchto místech se lidé setkávali a vytvářeli společné zvyky, obyčeje a z nich následně normy a požadavky pro příjemné společné soužití. Mravy se postupně stávaly závazné nejen pro skupinu ale jednotlivce obecně.

Vývoj etiky šel společně s vývojem filozofie. Etika je praktickou částí filozofie. Společný vývoj je dán společnými prameny od mýtických období s hrdinskými eposy, po náboženské požadavky, neboť na počátku vzniku etiky byli filozofové a tvůrci etiky zároveň náboženští představitelé a nejvyšší učenci, zabývající se problematikou soužití společenské skupiny. Ale i dnes stále etika patří k filozofii, řada myšlenek a problémů je řešena filozofií globálněji a etikou konkrétněji a prakticky s dopadem na výsledné jednání.

Patří-li etika mezi filozofické disciplíny je etika oborem o hledání, které je ale v současném světě čím dál těžší, složitější, komplikovanější. Přestože nebo právě proto, že svět je rychlý, vědecký a plný nekonečného množství informací. Hledání tedy nemá konce. Často není jednoznačné řešení.

Jeden z prvních velkých filozofů, kteří začali etiku pojímat jako vědu o jednání lidí, byl Aristoteles. Prvopočátky jsou zachyceny v jeho díle Etika Nikomachova. Zajímavé je, že již Aristoteles viděl důležitost každého jedince pro prospěch společnosti jako celku. Vidina důležitosti člověka nebyla vždy v historii upřednostňována před jinými vlivy (náboženskými, vládními, přírodními atd.). Tento postoj se stal znovu moderním ve 20. století. V současném 21. století se více zpět vracíme k přírodním kořenům a nevysvětlitelným silám. Aristoteles si byl ale také vědom stále platného zjištění, že jelikož člověk žije ve společnosti, dosáhne své blaženosti až prostřednictvím svého okolí. Tedy nemůžeme jen sami sobě udělat radost, záleží na reakcích našeho okolí, neboť s ním žijeme, jsme jím ovlivňováni. Každá moje radost musí mít i pozitivní vliv na mé blízké, jinak přeci se nemůžu z dané věci nebo situace radovat. Zvláště pokud by jim daná věc ubližovala. Tím se opět vracíme k původní uvedené zodpovědnosti a činům s ohledem na důsledky do budoucnosti.

Aristoteles rozdělil lidské činnosti na teoretické (poznání), praktické (jednání) a tvořivé (zhotovování). Etika je praktickou činností, neboť na základě teoretické znalosti určitých norem po srovnání a souladem s vlastním svědomím vyvodíme svoje vlastní způsoby vyjádření etických principů ve svém jednání. Tedy potřebujeme teoretický základ, ale podstatnou roli hraje naše osobnost a svědomí a výsledek je posléze aplikován prakticky. Nelze tedy říci, že by etika neměla žádnou teoretickou část. To má koneckonců každá disciplína i praktická. Ovšem smysl všech teorií je jejich konkrétní upotřebení a to je pro etiku ryze praktické, neboť nestačí pravidla vymyslet a uctívat, ale především je umět uplatnit v reálném životě. Filozofie si klade za cíl přemýšlet nad podstatou i souvislostmi, ale praktická filozofie se snaží zjištěné výsledky naaplikovat do praktického života, proto je etika praktickou filozofií. Je vhodné umět se zamyslet, vymyslet a hlavně poté vědět jak použít. Etické teorie pomáhají objasnit původ lidského chování a jeho zhodnocení. Etická teorie se ptá na otázku, co je správné a odpovědi hledá ve shrnutí dosavadních poznatků vědomostí a zkušeností se zájmy a hodnotami současného člověka i jeho okolí.

Naše svědomí by nemohlo být jedinou podmínkou ke správnému řešení v souladu s etikou. I s dobrými úmysly bychom se rozcházeli v jednotlivých normách lidí, každý máme jiné „standardy našeho svědomí“. Jednoduše řečeno, někomu jeho svědomí říká, pomohu při nouzi druhého, když mě to neohrozí. Jiný svoje ohrožení přehlíží a pomůže i s ohrožením, jelikož jinak by jeho svědomí nebylo spokojené. Dalším ovlivňujícím prvkem je intuice. Vychází nejen ze svědomí ale i ze zkušeností. Ale to, že má jeden dobrou a jiný špatnou zkušenost, by nemělo ovlivnit tvorbu normy pro řešení problému. Tuto problematiku řeší intuicionismus. Jak naše mravní schopnosti, naše svědomí i intuice jsou schopné rozpoznat bezpečně dobro a konat jej. Jak jsme nebo nejsme ovlivněni podmínkami, okolnostmi problému. Zda naše povinnosti vycházejí ze svědomí nebo jsou z naučených, daných pravidel. Intuice některých z nás může být v souladu s vyřčenými povinnostmi. Můžeme mít smysl pro poctivost, spravedlnost, odříkání si, plnění požadavků. Intuicionismus ale vychází z intuice lidí, kteří nedělají věci, protože musí, ale protože jsou sami v sobě přesvědčení, že tak se to má dělat, to je správné. Není důležité psané pravidlo ale pocit. Zdá se to jako ideální, ovšem opět můžeme narazit na rozdílnost škály každého z nás. Dobro nezačíná a nekončí nám všem ve stejných bodech. V důsledku se dobře zamýšlený čin, podle našeho svědomí a intuice může špatně obhajovat před ostatními, jejichž svědomí a intuice nenese stejnou podobu.

Jak uplatnit etiku v jednotlivých situacích je předmětem situační etiky jako samostatného filozoficko-etického směru. Situační etika má výhodu již v předem stanovených pravidlech a v její teorií danou citlivostí v konkrétním případě, ovšem její variabilita je natolik komplikovaná, že jí činí velmi nepřehlednou a nekonečně proměnnou a složitou. Pro praxi to znamená, že si nelze najít jeden způsob chování a ten aplikovat po celou dobu své pracovní činnosti, je potřeba se uzpůsobovat situaci – podmínkám, lidem ale i svým požadavkům. Složitost možností chování také znesnadňuje jeho posouzení.

Co je tedy mravné? To co je ctnostné a vede k lepšímu životu člověka ve společnosti? Ano, ale s ohledem i na společnost a její zdar ve vztahu k člověku. Etika přemýšlí a bádá o tom, jak by se člověku na světě žilo lépe, aniž by cokoliv poškozoval. Etika i filozofie hledají řešení a etika navržené návody aplikuje prakticky na konkrétních příkladech. A jelikož svět se neustále vyvíjí, tak se vyvíjí i situace a podmínky, a tudíž i způsob reagování a spektrum adekvátních výsledků.

Předmětem etiky jsou v jádru dva problémy – jaké si stanovit a průběžně upravovat normy a za druhé jak tyto normy uplatňovat v praxi. Konkrétními pravidly, normami a zásadami se zabývá normativní etika. Zatímco způsobem aplikování, vyjadřování do životní reality se zabývá metaetika.

Normativní etika vychází ze základních otázek na správný a špatný život, vhodné a nevhodné jednání člověka, standardy lidského chování, dobro a zlo v lidském životě, morálky a mravnosti. Normativní etika hovoří o tom, co bychom měli dělat. Metaetika dává možnosti, jak bychom to měli dělat. Metaetika má vztah k normativní etice, jako má praktický lékař k učiteli na lékařské fakultě, nebo jako učitel k řediteli. Vědí víc, znají více souvislostí ale v přímém kontaktu s praxí (pacienty nebo školáky) tolik nejsou.

Normativní etika se svými normami uvádí určitá nepřehlédnutelná pravidla a zbylé možnosti k uplatnění. To co je zavazující a povinné je deontologické. Deontologismus (deon znamená povinnost) hledá řešení otázky, co bych měl dělat v tom nejužším a nejzákladnějším smyslu. To co nelze zanedbat. Co nelze opominout. Co by jedinec neobhájil. Deontologismus může vycházet z cíle dané situace (úraz) nebo celého oboru (medicína). Stejně tak ale může pramenit z jiných nepřekročitelných norem např. náboženských (biblické desatero). Všeobecně povinnosti ke svému chování krásně vyjádřil Immanuel Kant, který řekl: „Jednej tak, aby maxima tvé vůle mohla vždy zároveň platit jako princip všeobecného zákonodárství“. Ve většině povinností je jasný cíl nebo start. Kam chceme dojít a z čeho vycházíme. Ale problém nastává na cestě, která je pro nás neznámá a proto stresující, nebo nelehká a proto obtěžující, nebo si prostě nevíme vůbec rady, abychom někomu neublížili, anebo jdeme střemhlav a je nám jedno, co bude cestou, hlavně že dosáhneme vytouženého cíle. Pro cestu je vedle zodpovědnosti důležitý cit!

V současnosti díky vývoji se objevují stále nová a nová témata pro filozofii a potažmo etiku. Hledání ale společného konsenzu a určitého normativního vyvrcholení s konkrétními zásadami je velmi obtížné.

Etika se pokouší hodnotit lidské jednání a hledat nejen dobré ale i zlé, od čehož se lze odrazit a změnit svoje chování pro příště. Etika hledá i způsoby, jak hodnotit ono chování. Jak nejlépe a nejpřesněji odlišit dobro od zla. Ohniskem musí být dobro, které bude vždy převyšovat, ovšem zlo se bude vždy také vyskytovat. Nic není jen dobré. Už jen z toho principu, když existuje jen jedna varianta, přestává být variantou, neboť je osamocená. Jinými slovy, abychom něco mohli nazvat dobrem, musíme znát pro srovnání zlo. Jinak bychom nedokázali dobro odlišit. Jak již bylo uvedeno výše základním principem etiky je konat dobré a vyhýbat se zlu, ale bez zla by to prakticky celé nefungovalo. Navíc žijeme v lidské společnosti s nejrůznějšími charaktery, osudy, zkušenostmi a podmínkami k životu. Každý nemá sílu, svůj život prožívat jako ostatní a zlem se projevuje. Často ale konané zlo je jen voláním o pomoc z nevědomosti, neschopnosti nebo zoufalství. Dobro musí být cílem teoretického hledání i profesních aktivních činností. Abychom dokázali své chování před etickými pravidly obhájit, musí převažovat dobro, dobrý úmysl, dobrý směr k dosažení dobrých výsledků.

Etika a filozofie se snaží nacházet v každém historickém období znovu správný způsob života. Každý historický mezník, a je jedno jestli je daný technickým, vědeckým objevem nebo změnou společenské situace, např. válkou nebo je dán jiným filozofickým upřednostňovaným směrem, je startovním bodem proto hledat nové etické postupy vztahující se k mezníku. Tím nelze říci, že etika a potažmo morálka se zcela od základu mění. Mění se, respektive vyvíjí se jen určitá část.

Lidé hledali podstatu dobra a zla v každé době. Ale v současnosti v době zavedení demokracie jakoby si každý dobro vykládal trochu jinak. Navíc se řada lidí (i učenců) domnívá, že rozdíl dobra a zla není třeba hledat, jelikož se přesná hranice stejně nenajde. Ovšem kam se bude posouvat naše společnost, pokud si budeme předříkávat: „Žádná jediná společná pravda neexistuje. Každý má právo na svou pravdu.“ apod. Zdravotníci, pedagogové nebo sociální pracovníci ale musí při svém povolání vycházet ze společné pravdy, ze společných hodnot a dodržovat určitá pravidla při poskytování pomoci. Musí nejen dodržovat dané normy ale i se s nimi ztotožnit. V současné době se ale spíše diskutuje, zda daná pravidla jsou dostačující a odpovídají moderní společnosti a vědeckým pokrokům.

Etika stále patří pod filozofii, je její praktickou odnoží, které zůstává společný původ a základní pilíř (člověk a svět). Etika je filozofickou vědou o správném vedení života. Etika chce ujasnit morálky podklady pro správný způsob života. Etika byť je praktickou filozofií, je teorií morálky. Etika nastíní normy a s ohledem na svědomí morálka vznese možná výsledná řešení. Etika teoreticky zkoumá morálku. Lze říci, že etika je filozofickým oborem zkoumajícím morálku. Etika zkoumá jednotlivé normy a způsoby jednání. Přijatelné je označeno mimo jiné morálně relevantním.

Chceme-li ponechat v etice prim zodpovědnosti je důležité při hledání řešení vidět předem důsledky a umět je obhájit. Zvažováním následků (konsekvencí) se zabývá konsekvencialismus. Správným řešení je to, co přináší více dobra než zla, více výhod než nevýhod, více dobra pro většinu než menšinu. To by mohlo být v pořádku globálně, ale podíváme-li se na člověka jako bytost jedinečnou, je jasné, že se nemusí jeho požadavky shodovat s požadavky respektive jejich důsledky pro skupinu. Jistě nelze přehlížet pro stromy les. Ale stejně tak nelze les léčit jako celek jednou metodou, ale zaměřit se na konkrétní problémy jednotlivých stromů. Cílem ale stále je směřovat k užitečnosti našeho jednání, abychom nedělali činnosti sice globálně dobré ale pro jednotlivce zbytečné nebo dokonce poškozující. Užitečností našeho konání se zaobírá filozofický směr utilitarismus, hledající na lidském konání blaho, užitek, prospěch v dobrém smyslu.

Priorita jednotlivce před skupinou je při léčbě ospravedlnitelná, ale nelze skupinu zcela opominout. Např. léčení pacientů s dobrým vztahem k nim, vstřícnou a odpovídající péčí, ovšem následně nepravdivě uvedenou v dokumentaci, na jejímž základě skupina (společnost, veřejné pojištění) zaplatí lékaři nadhodnocenou částku, nelze považovat za eticky správný přístup lékaře. Myšleno je tím, že etika v medicíně nekončí odchodem vyléčeného pacienta, ale optimálně provází zdravotníka při všech jeho konáních i úředních. Tedy ekonomika a etika si nesmí být zcela cizí. Je-li člověk poskytující pomoc podvodník, i když ne ve vztahu k potřebným, ztrácí automaticky důvěru všech. A to nejen on, ale většinou celá profese. Čas jde rychle, doba neumožňuje o všem se přesvědčovat a často posuzujeme člověka podle charakteru jeho skupiny a zase obráceně, jaký je člen skupiny bude pravděpodobně sociální skupina celá. Přicházíme-li potom k lékaři s pochybnostmi, nedůvěrou nebo dokonce strachem ze lži, podvodu a nečistoty jednání, dojde k narušení budování vztahu a celá péče je zbytečně komplikována, prodlužována.

Etika má jako věda další podobory, např. bioetiku, pod níž spadá zdravotnická etika a pod tu dále lékařská etika a etika v ošetřovatelství. Bioetika jako samostatná vědní nauka vznikla před více než 30 lety. Bioetika je nadřazená např. lékařské etice svým záběrem nejen na zdravotní péči ale i působení okolního životního prostředí. Lékařská etika však není nadřazena etice ošetřovatelské (jdou spolu, ruku v ruce), neboť etika pro sestry či jiná nelékařská povolání není v jádru ani méněcenná ani odlišná. Ba dokonce v určitých případech je důležitější než etika lékařská, protože sestry a jiní ošetřovatelé jsou pacientů častěji nápomocní, jsou jim blíže, jelikož s nimi opakovaně prožívají při ošetřovatelské péči chvíle jejich utrpení, bolesti a nesoběstačnosti. Proto také někdy bývá častěji přístup sester po několika zkušenostech k pacientům vřelejší s větší mírou solidarity.

Bioetika je aplikovaná část normativní etiky na zdraví člověka (zdravotní péče, vědecký výzkum o lidském zdraví, podmínky ke zdraví). Není tedy terminologicky správné zaměňovat spolu pojmy bioetika a lékařská nebo zdravotnická etika. Stejně tak bioetika nemá spojení jen s biomedicínskými postupy. Bioetika pohlíží na tematiku lidského zdraví z mnoha stran jednotlivých činitelů, ale jádro zdravotní je stále zásadní, aby bioetika nepohlížela na člověka tolik ze široka, až ztratí vlastní identitu zdravotní. Tak jako jiné obory etiky i bioetika podléhá současné filozofii a kultuře společnosti. Nelze pohlížet na člověka bez jeho sociálního okolí a požadavků společnosti. V bioetice se musí také stávat, že preskriptivní (normativní etika) hledá společné s deskriptivní společenskou. Opět se jedná o základ z pravidel a hledání společných znaků pro výsledná řešení problému. Vycházet z pravidel a uzavírat výsledky v souladu se sociálními předpoklady. Bioetika má najít nejen normy ale i konkrétní operativní řešení jednotlivých problémů.

O bioetice hovořil poprvé v sedmdesátých letech americký kancerolog V. R. Potter, který chtěl ukázat na široký záběr vlivů na lidský organismus. Nazval bioetiku oborem zabývajícím se studiem lidského jednání v oblasti vědy o životě a v péči o zdraví. Spojuje lidské jednání s pokroky ve vědách s morálními principy připustit důležité stanovisko sociologické, osobnostně právní a další.

Současná bioetika sice dovoluje respektovat plně názory nejrůznějších odborníků, zabývajících se bioetikou, ovšem tím mnohdy ztrácí na své jasnosti vůči člověku. Nevytrácí se nám např. z bioetiky mravnost? Bioetika zkoumá např. pokusy na lidském organismu, od možnosti technického ovlivnění žákova soustředění ve škole až po umělé oplodnění. Prvotně je patrný obrovský vliv vědy, ale myšleno musí být vždy i na mravnost. Kde je např. hranice mezi naturálními schopnostmi žáka a možnostmi vylepšovat žákovi výsledky na úkor jeho přetěžování, neboť sám by na tyto výsledky přirozeně nedosáhl? Kam až lze dojít v pokusech s oplozením a kultivací lidského embrya mimo tělo matky? Co lze všechno řídit technicky a zbavovat přírodních zákonů? Bioetika v moderním pojetí spojuje několik oborů, ale v tomto pluralismu se ztrácí ona sama a především její podstata, kterou je morálka a mravnost při konání. Dnešní moderní i postmoderní doba (návrat k přírodě) je v presu, zda bioetika nesklouzne k morálnímu relativismu, kdy si řadu věcí vysvětlíme několika způsoby a vždy budou platné, tedy pravdivé a pro nás zásadní. Lze tedy více ctít přírodu (postmoderna) nebo vědu (moderna)? A to ještě morální relativismus dává stále dostatek prostoru pro diskusi a správná řešení, ovšem současné myšlenky některých účastníků (vědců, zdravotníků, učitelů, veřejné správy) ovlivňujících lidský život jsou chaotické až nihilistické. Kam tedy míří dnešní bioetika? Co je potřeba znovu oživit? Záměrně je napsáno oživit, protože jak míní postmoderní filozofie, je potřeba se vrátit ke kořenům a přírodě. Kořenům je myšleno i na začátek budování etiky a bioetiky, kdy zásada dodržení morálky byla nepřekročitelná.

Další důležitou otázkou je – kdy se etika stala natolik multidisciplinární, že byl zastíněn její původní záměr? Navíc je otázkou, zda je možné a jak rychle obnovit tu úctu k morálce v celé bioetice, tedy ve všech spolupracujících oborech? Dokladujícím příkladem, kdy bioetik již nevidí člověka jako lidskou bytost ale jen žijící organismus je hledání definice lidského života a smrti. Někteří odborníci dosáhli názoru, že není potřeba hledat definici smrti, ale je jasné, kdy je ukončen život. Je to v době, když není naplněna podstata lidského života, což je schopnost existence a sebeuvědomění. Jestliže toto není, ztrácí bytosti statut osoby a přestože je jejich tělo po technické stránce schopno pod přístroji přežívat dál, může být zabito, protože ztratilo mravní hodnotu. Případně můžeme tělo ponechat zemřít přirozeně nebo udržovat, jak si vybereme. (Harris, 1991). Stejný autor později ještě bizarně popsal výskyt lidských a ne-lidských postav. Mezi ne-lidské postavy zařadil např. mimozemšťany, bohy a polobohy, duchy, anděly a ďábly, Kačera Donalda, Mickey Mouse, anencephalické děti (jedince, kteří se narodí s výraznou deformitou hlavy v mozkové části) a lidi ve vegetativním stavu (bezvědomí s nutnou podporou přístrojů a farmak)!!!

Zdravotnická etika patří mezi etiku normativní. Má jisté normy a jasné základní požadavky. Jednoznačné zásady musí korigovat s vnitřní mravností každého zdravotnického pracovníka. Psaná pravidla bez jejich uplatnění do praxe by byla zcela zbytečná a nelze hovořit o dobrých etických normách. Je nutné se potom případně zamyslet, proč některé normy nejsou dodržovány? Jsou příliš nereálné nebo účastníci je neznají nebo jsou k nim nepřístupní.

V užším pohledu bychom mohli profesní zdravotnickou etiku rozdělit podle jednotlivých oborů povolání (lékař, sestra, učitel, soudce atd.) Z pohledu zdravotníka můžeme hovořit o lékařské etice či ošetřovatelské etice. Ovšem na naše pacienty nepůsobí jen lékař nebo pečovatel, ale působí na něho celá společnost. Víme, že k uzdravení je zdravotník jen jedním z mnoha článků. Přiřadíme tedy i ostatní činitele a výsledkem je bioetika s vlivy ekologickými, společenskými, geologickými atd.

Ošetřovatelskou etiku lze definovat jako teorii o podmínkách a příčinách žádoucího a nežádoucího chování ošetřovatelského personálu a o následném obrazu pacientů.

Předmětem ošetřovatelské etiky je především postoj sestry ve vztahu k nemocnému. Jaké je klima při ošetřovatelských výkonech, jak sestra projevuje směrem k pacientovi morální aspekt, laskavost, trpělivost, úctu a zájem nebo je naopak hlavním doprovodným znakem lhostejnost.

Ošetřovatelská etika každé společnosti, státu nebo jen komunity odráží filozofické, ideologické a náboženské názory, hodnoty a postoje. Velký vliv má na teorii chování ošetřovatelského personálu i teorie ošetřovatelství jako oboru. Zdravotní péče včetně té ošetřovatelské se musí řídit právními zásadami, zákonnými normami a nejrůznějšími předpisy, což činnosti vede určitým směrem. Vědecko-technická úroveň, materiální či personální vybavení je dalším důležitým vlivem nejen na chování ale obecně na úroveň medicíny. Od všeho se odráží povinnosti personálu, odpovědnost a zaměření jejich práce, zda více na vysoce odbornou činnost nebo spíše na přístup k lidským hodnotám. Ovšem i když jsou sestry nebo lékaři nadřízenými nebo předpisy svým pracovišť nějakým směrem vedeni, stejně má obrovský vliv na jejich výslednou práci jejich charakter, temperament a jejich osobní vlastnosti a celková následná úroveň mezilidských vztahů ve zdravotnických zařízeních. Ideální by bylo, kdyby jeden vliv byl pozitivně posilovaný druhým, ovšem bohužel se v praxi stává opak. A sice, že jsou sestry nebo lékaři v praxi usměrňování více ve výkonové činnosti než té základní ošetřovatelské a lidské. Sestry často uvádějí, že jiný styl práce a přístup k pacientům spatřují ve svém zaměstnání, než se učily ve školách.

Ošetřovatelská etika má za úkol zkoumat kvalitu postojů sestry ke své profesi (respektive pacientům) a určit žádoucí mezilidské vztahy. Etika dále musí jasně definovat povinnosti a odpovědnost ošetřujícího personálu a stanovit mravní normy. Zájmem ošetřovatelské etiky je předem analyzovat komplikované situace a s přihlédnutím k eticky očekávanému cíli stanovit prioritní řešení. Ošetřovatelská etika respektuje hodnoty pacientů i personálu. Dalším předmětem je vztah ke kolegům při péči o nemocné. Tyto vztahy musí být opět vřelé a vést ke zdárné spolupráci jak v rovině horizontální tak vertikální. Úroveň mezilidských vztahů určuje atmosféru a míru pracovní spokojenosti, výkonosti a celkové motivace personálu činit nejen to nejdůležitější nebo to průkazné (a případně s rizikem trestu). Etický a morální přístup v ošetřovatelské etice není vždy jednoznačný a vyžaduje úsilí nejen personálu a pacienta ale i širšího okolí lidí (rodiny zdravotníků i nemocných). Důležitý je i postoj sestry – sama k sobě. U každého člověka postoj k sobě samému odráží jeho přístup k filozofii a náboženství a hledání svých životních cílů a hodnot, sebehodnocení, sebeúcty.

Ošetřovatelská etika musí hájit zájmy pacientů, klientů, jejich rodiny a blízkých ale také personálu a jejich rodin a v neposlední řadě vlastně celé společnosti. U společnosti je rozhodující nejen prospěch ale také požadavky, podmínky a možnosti – finanční, kulturní, náboženské, legislativní.

Cílem ošetřovatelské etiky je humanizace mezilidských vztahů, usměrňování chování ve vypjatých ošetřovatelských činnostech a hledání vhodného způsobu uspokojení potřeb pacienta. Je nutné porozumět všem zúčastněným – personálu, pacientovi, rodině. A dále najít smysl každého okamžiku a existence každého člověka i přes nepřízeň osudu a omezenost života. Jednotlivých cílů lze dosáhnout jen systematickou prací, logickým jednáním, kvalifikovaným pracovníkem, kdy každý je individuem a respektuje individualitu i u ostatních.

Při vykonávání ošetřovatelské péče, lékařských úkonů nebo činností jiného pracovníka pomáhajících profesí nelze stanovit předem jediné možné řešení pro určitý problém. Vždy se musí individuálně zhodnotit konkrétní situace, konkrétní lidi a okolní podmínky. Řešení vybíráme většinou z více variant. Je důležité rozhodovat se zodpovědně. A protože většinou není jen jednoznačně dobré řešení bez vedlejších negativ, musíme upřednostnit, tu nejvíce dobrou a nejméně špatnou, aby dobro převažovalo nad zlem. Bez kritického myšlení se jen stěží obejdeme, i když máme v povědomí morální zásady a odborné znalosti.

Etika nelékařského zdravotnického personálu – ošetřovatelská etika je značně teoreticky pozadu oproti etice lékařské, proto je mnohdy lékařská etika vzorem pro ošetřovatelské etické zásady a kodexy. Velkou průkopnicí ošetřovatelské etiky byla F. Nightingalová a lékařské etiky J. Charvát nebo V. Pacovský, ze současných jednoznačně H. Haškovcová nebo J. Šimek. I historický pohled na vývoj ošetřovatelství a medicíny obecně ukazuje potřebu humanitně vědního přístupu.

Náboženský nebo šířeji filozofický pohled na svět ovlivňuje nejen náš vztah k sobě, k druhým ale obecně celému světu a životu. Dnes se můžeme setkat jak v řadách personálu, tak především v řadách pacientů s nejrůznějším náboženským vyznáním. Vždy je potřeba respektovat hodnoty, přesvědčení a vyznání jak pečujícího tak pečovatele. Pokud by došlo ke střetu, nejlépe předem očekávanému lze pacienta ošetřit jiným člověkem, odkazuje na tuto variantu i zákon č. 372/2011 O poskytování zdravotních služeb. Někdy je ve společnosti k danému náboženství vytvořeno nevhodné klima, a jestliže se např. dané náboženství ve společnosti příliš nevyskytuje, lidé o něm a jeho hodnotách příliš neví a mohou mít i negativní předsudky. Vhodné je pragmaticky se zamyslet, co mohu dát já ostatním a oni mě. Kde skutečně je třecí plocha a kde je prostor na rozvoj a osobní sociální nebo jiné nefinanční obohacení.

Problém financí, respektive jejich nedostatek je stále reprodukován ze všech stran, všichni jako bychom měli stále málo peněž. Stává se to již klišé. Ovšem je pravda, že v některých oborech je skutečně malý finanční přítok oproti jiným oborům. Nedostatek financí zužuje jistě pomáhající profese – zdravotnictví, pedagogiku i sociální práci, policii, hasiče atd. Z pohledu etiky je ale situace vlastně jednoduší, protože k etickému, morálnímu jednání a chování vlastně nepotřebujeme žádné finance, náš vlídný, citlivý, důstojný a empatický přístup nic nestojí. Jen musíme chtít a vědět. Což by mohl pragmatik oponovat, že i naše motivace je řízena často financemi a znalosti také něco stojí atd. Tady je myšleno spíše to, co často u personálu nemocnic nebo škol je možno vidět, že znalosti mají, ale přesto nekonají, nechtějí, ztratili zájem. Bylo by zajímavou filozofickou otázkou proč. Co je důvodem nechtít být vlídní ke svému okolí, ba dokonce k tomu, kdo od nás očekává pomoc?

Ošetřovatelství je obor založený nejen na jednotlivci ale především na týmu pracovníků. Každá sestra je sice velmi důležitá, ale konečný společenský status oboru a prestiže povolání je většinou obecný pohled společnosti právě na tým, ne tolik na jednotlivce. Ovšem tým začíná právě u jednotlivců. Každá sestra má zodpovědnost za podíl tohoto společenského pohledu na obor. Nelze se za skupinu schovávat a nelze ani hodnotit podle jednotlivce. Každý pracovník nese zodpovědnost nejen za odborné provedení svých činností, ke kterým získal kompetence, ale nese zejména zodpovědnost za svoje chování a přístup k nemocným. Pokud zastává ve svém zaměstnání navíc řídící funkci, nese patřičnou zodpovědnost i za své podřízené a ideu (vizi, cíl) celé pracovní skupiny, kterou ustanovuje.

Morální zásady se každý pracovník musí naučit a zároveň čerpá současně ze svých vrozených předpokladů a vlastností. Výchova a sociální prostředí mají obrovský vliv, ale zásady se dají i individuálně, cíleně, samostatně naučit či přeučit, ovšem svůj genetický základ nezměníme. Proto lze říci, že někteří lidé se prakticky nehodí nebo naopak hodí s ohledem na jejich vlastnosti pro práci pomáhajících profesí. Některé uchazeče o tato povolání lze správně směrovat působením školy a později praxe. Ovšem u jiných je tak negativní vliv rodiny (která působí na chování nejčastěji a nejdéle při tvorbě vzorců chování) nebo genetiky, že nelze uchazeče dovést ke správnému cíli.

Pojetí ošetřovatelství jako oboru ovlivňují nejen tvůrci teorie ošetřovatelství ale významně také společnost sama. Proto je pojetí ošetřovatelství v historii i současnosti odlišné. Historicky byl kladen důraz na ošetřovatelské techniky a postupně došlo k přeorientování na psychosociální dovednosti. Postupně se více klade důraz na zainteresování pacienta do léčby. Pacient se má naučit sebeobsluhu včetně používání některých pomůcek, významně se podílí na rozhodnutí o typu léčby, je si vědom vlastního vlivu na úspěch léčení atd. Dnes jsme již plně sžití s holistickým (celistvým) pohledem na nemocného. S nástupem demokracie do společnosti, přišla demokracie i do medicíny a ošetřovatelství – pacient má rozhodovací právo, personál není oprávněn k direktivní léčbě, každý má svou zodpovědnost. V některých státech je standardní větší podíl rodiny nebo jiných blízkých nemocného na jeho péči i při hospitalizaci ve zdravotnickém zařízení. Jedná se s porovnáním s ekonomikou naší země, jak o státy vyspělejší tak i naopak. Ty vyspělejší jsou si nejen vědomy velké ekonomické zátěže na zdravotnictví právě výkony a materiálem, které mohou být v kompetenci rodiny – podpora ve svízelných situacích, zajištění specifických potřeb nemocného, např. ošetřování dětí s kochleárním implantátem, použití jiných neobvyklých kompenzačních pomůcek atd. Rodina umí s těmito pomůckami běžně zacházet na rozdíl od zdravotnického personálu, který není specializovaný na tuto problematiku a může tím být péče zbytečně limitována či ponížena na kvalitě, navíc hrozí poškození pomůcek nebo jejich nesprávné využití a to vše se odráží mimo jiné na ekonomické stránce. I když pomineme pacienty se specifickými potřebami a pomůckami, tak je shodné pro všechny pacienty, že přítomnost rodiny či blízkých z důvodu psychické podpory, utěšení nebo jen rozptýlení je vždy žádoucí, přínosné a prospěšné pro obě strany.

Další novou teorií ošetřovatelství je poskytování péče prostřednictvím ošetřovatelského procesu, tedy dle vyvíjejícího a měnícího se stavu. Ošetřovatelská péče se musí zaměřit na aktivní vyhledávání potřeb nemocného, ne být pasivní a pracovat až na žádost nemocného nebo dokonce ošetřovat pacienta dle určité šablony na základě jeho lékařské diagnózy. Etické požadavky na ošetřovatelství mimochodem zahrnují aktivní přístup personálu, kdy sestra se ptá na potencionální či aktuální potíže a nečeká na markantní pacientovy projevy v chování nebo vyjádřené emoce slovy. Etické (morální) je všímat si, být prosociální, projevit zájem a snahu. Neetický (nemorální) je postoj s lhostejností vůči potřebným.

Právní předpisy definují, které činnosti jsou dovoleny či zakázány a budou sankcionovány. Ovšem jedná se většinově o odborné výkony nebo veřejně správní činnosti, ale přístup k nemocným, etické chování nebo morálka obecně není častým bodem ve vyhláškách. Výjimkou jsou práva pacientů. Jakoby se etika týkala jen dodržování práv. Tedy co není zakázáno, je dovoleno, co není uvedeno, není diskutováno a předmětem sporu. Opak je ale pravdou. Často se i před soudem řeší dopad neetického přístupu personálu k pacientům nebo i pacientů či jejich rodiny k personálu. Etika se musí promítat na každé činnosti, v každém kontaktu s nemocným.

Práva se konkrétně věnují nejrizikovějším situacím jako eutanázie, transplantace atd. Nejrůznější zdravotnické zákony, vyhlášky, právní předpisy, metodické pokyny a další stanovují zásadní principy a podmínky péče, mnohdy morální povinnosti nejsou vůbec uvedeny a přitom přesahují rámec právních norem. Určené kritické hranice právně usměrněné však neříkají, co mezi uvedenými hranicemi je skutečně morální norma, co lze považovat za správné. Právo pacientovi zajišťuje ochranu osobních údajů před zneužitím, ale co když personál nepoužil jasnou identifikaci a přesto nezvyklé situace ze svého zaměstnání zveřejnil, vyprávěl na veřejnosti. Právně je nepostižitelný, ale morálně se provinil.

Jsou situace, kdy etika s právem jsou pospolu, např. právní povinnost mlčenlivosti i etická zásada zachování tajemství o osobních údajích nemocného. Ovšem mnohdy to tak být nemusí, jako např. sdělování HIV pozitivity své rodině nebo ošetřujícímu personálu – právo to nevyžaduje, etika ano, neboť jde o záměrné zamlčení a riziko ohrožení.

H. Haškovcová používá krásné spojení slov pro vyjádření vlastností medicíny – ideální a dostupná. Ovšem každý můžeme toto vyjádření pojmout jinak. Co je to ideální medicína? Je to medicína na nejvyšší možné vědecké úrovni nebo naopak medicína s lidskou solidaritou a uznání všech lidských hodnot nebo snad kombinace obojího? A jde vůbec reálně oboje skloubit jedním personálem? A jaká je tedy ta dnešní „dostupná“ medicína? Je vědecká nebo lidská? A pokud od každého trochu, kde máme více zapracovat? Společnost je prosperující a spokojená, pokud má materiální blahobyt a dobré mezilidské vztahy, ale není dána hranice spokojenosti stejně jako hranice dostatečného blahobytu. V podstatě ale nikdy nejsou všichni spokojeni. Někdo požaduje více financí, jiný více mezilidské úcty. V medicíně je stálým problémem etický a i ekonomický aspekt. Optimální by bylo najít ideální společný cíl pro vědecký rozvoj i humanizaci, mezi ekonomickou výkonností a laskavostí. Technika nikoho lepším neudělala, ani medicínu, záleží stále na lidech, jak daný vědecký pokrok umí použít a nabízet pacientům, obhajovat vedlejší účinky nebo nejistou záruku úspěchu. Technika zajistila možnosti, a vlastní využití je na lidech, na jejich schopnostech, vědomostech, dovednostech a především lásce k práci s lidmi. Technika mezi lidmi ochlazuje vztahy a je jen na lidech samotných, zda budou umět využít nové objevy a výsledky výzkumů právě naopak k utužení a vylepšení mezilidské interakce.

Ošetřovatelství je závislé na technice, na finančním a materiálním zabezpečení a velmi podstatný vliv na celkovou úroveň oboru má personální obsazení, u něhož hraje roli vzdělání a osobnost každého zdravotníka. Každý si musí být vědom, že technika bez vlivu personálu na např. psychiku klienta nezmůže tolik, na co je připravena. Vliv psychiky – uklidnění pacienta, zbavení strachu a úzkostí, psychické připravení pacienta na jednotlivé výkony, informování jej o zdravotním stavu, prognóze a plánu péče je zásadní.

Etika vychází a v průběhu historického vývoje vycházela z několika dalších filozofických podoborů. Podle v té době upřednostňovaných kulturních a následně morálních požadavků bylo moderní odříkání a jindy zase užívání si. Etika se ale i v jednom historickém období např. období starého Řecka při svém vývoji orientovala různorodě. Odříkání a až sebezapření je typické pro stoickou etiku a naopak hédonismus propaguje smyslné užívání života („Carpe diem“ – užij nebo utrhni, urvi dne).

Důležité je upozornit, že specificky se vyvíjí významná dimenze etiky založená nejen na moderní filozofii ale na náboženství. Nejedná se filozofickou etiku, ale náboženskou, která nenese tolik odraz moderní společnosti. Náboženská etika je, vždy byla a bude založena na vděčnosti k Bohu či bohům a od tohoto se odvíjí jednání člověka k sobě i k druhým. Např. v České republice nejčastější náboženství – křesťanství ve své etice očekává nezištnou lásku k bližnímu, i když neničí pro nás dobro. Tedy milovat (pomáhat) přátele i nepřátele. Odtud řecký pojem „charis“, latinsky „caritas“ počeštěno charita – nezištná láska. Křesťané vycházejí i z principu správcovství a sice, být vděčný za dar života a jednat tak podle toho, abychom svůj život spravovali co nejlépe, neboť nám byl dán, není ale naším majetkem, pouze jej spravujeme – udržujeme – opečováváme. Židovské náboženství vnímá etika jako soupis nutných a plně dodržovaných povinností k Bohu. Cílem je udržet tím svůj život ve skupině věřících, žít v jednotě ve společenství a ve své víře.

Další náboženství ovlivňují svoji etiku zase jiným směrem. Není to ale jen náboženství, které určovalo směr. Etiku ovlivňovala kultura jednotlivých společenských skupin. Každá skupina si navrhne svoje normy (etické kodexy, např. kodex nelékařských zdravotnických pracovníků, kodex sociálních pracovníků, Hippokratova přísaha jako kodex lékařů atd.), které vycházejí z filozofie skupiny a které se stávají pro všechny členy autonomní. Jsou to jejich původní, svobodné a zažité požadavky. Každá skupina, jelikož opět nežije ve společenském vakuu, ale žije v pospolitosti i s ostatními typy skupin, musí dodržovat určitá celospolečenská pravidla, což je etika přicházející z vnějšku skupiny – heteronomní. Etika pro skupinu je nazývána sociální, zatímco pravidla, jež si stanovuje každý sám pro sebe, jsou z etiky individuální. Stále bychom ale měli vycházet ze společného základu.

Každý z nás se zamýšlí nad svým životem, nad svými cíli a cestou k daným cílům. Zda jsme ochotni a schopni jít cestou trnitou nebo málo náročnou, kratší nebo delší. Dokážeme cíl dobýt s větší nebo menší spoluúčastí ostatních ze svého okolí apod. U každého z nás je naše individuální etika ovlivněna sociální etikou skupin, do kterých jsme svobodně záměrně nebo zcela automaticky přirozeně nevědomě vstoupili. Přirozeně s vývojem vstupujeme do skupiny rodiny, obce, věkové populace, státu atd. Vědomě vstupujeme do skupin profesních. Pro tyto skupiny platí etická ustanovení vepsaná do etických kodexů.

Stále vznikají další podobory etiky. Jedna z nejmodernějších je informetika. Sleduje vliv informací na lidský život. V současnosti informace na nás číhají všude, jejich příliv je mnohdy až nadlimitní a je potřeba se s nimi naučit správně nakládat, některé vstřícně přijímat a od jiných se včas vzdálit.

Etika se svou zodpovědností a citem musí plnit i požadavky právní. Etika práv zase naopak sleduje, zda stanovená práva se slučují s etickými zásadami. Etika práv zkoumá nejen jednotlivá práva ale také jejich hierarchii. Řeší potíže při konfliktu některých práv jednotlivce, natož konflikt práv mezi jednotlivci nebo jednotlivce versus skupina. Právo bez etiky by nebylo dobré právo, stejně tak etika potřebuje právo jako určitý stupeň jistoty.

Chceme-li ale etiku pojímat jako vědu, vědecký obor, musí mít jasný předmět zkoumání, to čím se zabývá. A tím při ohledu na hledání optimálního vztahu člověka a okolí (živého – lidí i neživého – přírody) je morálka. Přeci jen, pokud chceme všichni žít šťastně a bez problémů, musíme mít určitá pravidla, od kterých je potřeba se odrazit, které se stanou základnou, od níž se můžeme uchýlit, ale správným směrem. Lze morální hodnoty povýšit a chovat se lépe než je morální základ. Ale nelze morálku ponížit, tedy nedodržovat daný základ nebo jen z části (někdy, někde nebo jen k někomu atd.).

Prostřednictvím morálky hodnotíme správnost daného lidského chování a jednání. Při hodnocení je důležité vždy porovnat dobro a zlo v danou chvíli. Ne každé řešení, lze hned pochválit, nebo odsoudit. Záleží na mnoha činitelích – podmínkách, zúčastněných osobách a jejich možnostech, kulturních zásadách apod. Navíc je důležité dobro a zlo porovnat se svědomím člověka.

1.2  Morálka

Pojem morálka je odvozeno od latinského slova „mos“ (v množném čísle „mores“), které lze přeložit také jako „zvyk, mrav, obyčej“, ale především také jako „způsob“. V původním smyslu znamená navíc vůli, zejména tu uloženou autoritou. Výsledným společným vysvětlením je morálka souborem uznávaných mravních norem. Morálka je souhrn všech pravidel a ideálů, zvyků a soudů, názorů a přesvědčení, jimiž se daná společnost řídí. Všechna pravidla, normy, přesvědčení a idey vychází z kulturních, historických, filozofických atributů společnosti. Každá společnosti si sama určuje hierarchii jednotlivých pravidel, chápání mravních hodnot a jejich výklad. Nelze se tedy divit, že i mezi jednotlivými společnostmi, národy nebo sociálními skupinami je výklad některých pravidel chování chápan jinak intenzivně. Vliv má nejen charakter skupiny ale právě její kulturně historická východiska.

Morálka je neustále kontrolována z vnějšího prostředí společností (hromadně nebo individuálně) a z vnitřního prostředí – našeho nitra (svědomí). Každý náš počin je sledován společností, jelikož má na ni vliv. Je hodnocen prospěch pro jednotlivce a celek. Je sledován ale i našim svědomím a ohodnocen podle převahy dobra nad zlem vůči sobě a podle etických zásad i vůči svému okolí.

Svědomí je vnitřní prostor naší osobnosti, vnitřní hlas a zároveň kontrola k našemu chování, jednání i myšlení. Řídí automaticky naše vnitřní pochody, je pro nás vnitřní motivací. Motivaci můžeme mít ale také vnější (finance, hrozba trestu za nevykonání dobrého či naopak vykonání zlého, sociální zavržení atd.). Zevní motivace utváří naše sociální vědomí. Svědomí a sociální vědomí (sociální mínění, názor společnosti, ve které žijeme) se společně podílejí na našem chování, svědomí jej vede automaticky, společenské názory jej řídí uvědoměle. Ke každé situaci je potřeba přistupovat kriticky, zhodnotit další postup právě na základě svědomí i společenského názoru.

Morálka jako soubor pravidel by měla zajistit spravedlnost v každé společnosti (sociální skupině). Jedinec by ale neměl své chování uzpůsobovat požadavkům společnosti kvůli hrozbě potrestání při nedodržení zásad nebo kvůli prospěchu ostatních ale především kvůli sobě, jsme také členi společnosti, jsme zrcadlo chování ostatních, neboť chování jednoho ovlivní chování i druhého a dál se nákaza šíří i exponenciálně. Ideální je, když sami sebe motivujeme k tomu, chovat se dle pravidel. Máme potom tzv. vnitřní kázeň a ne vnější, danou psanými požadavky společnosti. Je ale těžké v každé situaci správně ovládnout svoje chování, náladu, emoce. Nesmíme ale podlehnout okamžiku těžké situace nebo naopak lehkomyslnosti, vždy nést zodpovědnost a umět obhájit svoje chování.

Morálka jsou reálné mravní vztahy mezi lidmi, přičemž nejde jen o vztahy jednotlivců mezi sebou, nebo vztah jednotlivce ke skupině či celé společnosti, ale také v neposlední řadě vztahy nás samých – sami k sobě. Jde především o projev úcty a lásky k sobě nebo k druhým. Vztah k sobě se odráží následně ke vztahu k druhým a vztah k druhým také ovlivňuje vztah, jaký mám sama k sobě. Morálka dále zahrnuje i vztah k přírodě a okolnímu neživému světu. Teorií morálky je etika neboli věda o morálce. Morálka je výsledek – jak se chováme a etika více sleduje proč tak činíme, co to způsobilo, jak to podpořit nebo utlumit, jaký vliv má svědomí, charakterové rysy, vlastnosti, osobní hodnoty.

Specifickým typem morálky je morálka hédonismu, která vychází s uspokojení našich smyslů nebo jiných potřeb. Chováme se potom tak, abychom dosáhli smyslových prožitků, rozkoše nebo slasti. Ani když naše chování přináší rozkoš nám i našemu okolí, nelze toto chování považovat vždy za kladné, pokud je v rozporu se zásadami slušného chování. Stále se musíme držet norem. Mnohdy na první dojem kladné chování má své mezery např. v dlouhodobějším dopadu, např. přílišná tolerance zdravotníků k pacientovu nedodržení léčebných doporučení vede k jeho nevyléčení, podobně jakoby to vedlo k narušení výchovy, pokud bychom nebyli důslední při výchově dětí. Momentálně prospěch pro všechny, může přinést katastrofální důsledky taktéž pro všechny – zdravotník nemá úspěch, pacient není vyléčen, pedagog nedosáhl svého cíle, žák je asociální atd. Dnešní svět je čím dál více ale zaměřen na současné emoce, na momentální dojem a aktuální prospěch. Málo nás již zajímá bližší nebo vzdálenější budoucnost. Konzum dnešního člověka ve věcech spotřebních, v partnerských vztazích, osobním uplatnění apod. je až zarážející. Nezodpovědnost se vždy otočí i proti nám. Musíme si za každou svojí činností stát, nebo ne ale pak zjednat brzy nápravu. Další doporučení tedy zní: ZODPOVĚDNOST, SVĚDOMÍ A SPRAVEDLNOST NESPÍ, NĚKDY MOŽNÁ LEHCE ZADŘÍMAJÍ, ALE ZÁHY DOJDE K PROBUZENÍ.

Podobně jako smyslové nebo tělesné uspokojení z našeho morálního respektive nemorálního chování lze spatřovat touhu po duchovní zážitku. Tehdy hovoříme o morálce eudaimonismu (eudaimonia – z řečtiny blaženost).

Při dodržování morálky by bylo správné chovat se očekávaným způsobem bez vlastního prospěchu, ovšem nemůžeme upřít sobě i druhým určitou seberealizaci, která se odráží i v naší morálce.

Morálka má jistě vazbu nejen na naší seberealizaci, výchovu, domácí prostředí, prostředí a klima sociálních skupin a celé společnosti, ve které žijeme, ale též je odrazem našeho vzdělání. Bohužel výše vzdělání nezaručuje výši morálky. Řada velmi vzdělaných lidí nemá morálku, tak jak by bylo společností žádoucí, a to dokonce mají vzhledem ke svému postavení pracovnímu nebo společenskému velký vliv na ostatní. Tito lidé díky své inteligenci, vědomostem, sociálním dovednostem a vychytralosti umí „kličkovat“ v morálních pravidlech tak, aby nemohli být nařčeni, ale zároveň je nelze považovat za vzory. Již Bacon dobře vystihl: „Scientia est potentia“ neboli „Vědění je moc“. Naše vědomosti nás obohacují a neměli bychom je zneužívat. Jasné je, že: KDO HODNĚ VÍ, MOHL BY I HODNĚ POUŽÍT. Je rozdíl ale použít nebo zneužít.

To jak každý kloubíme morálku s naším svědomím, si vytváříme mravnost našeho individua. Mravnost každého z nás se velmi těžko posuzuje, nemůžeme totiž zcela nahlédnout do jeho svědomí a zhodnotit jeho vliv a vnější vliv sociálního prostředí. Mravnost člověka lze hodnotit jen na základě hodnocení jeho chování, jak se jeho mravnost objektivizuje v jeho jednání. Jak dodržuje pravidla a aplikuje je do praxe, tím ale zpět hodnotíme jeho morálku nikoliv mravnost.

Při hodnocení morálky musíme sledovat několik atributů, například morálku vědomí, neboli zda vůbec jedinec zná jednotlivá pravidla a uvědomuje si jejich důležitost. Zda člověk má dostatečně obsáhlý seznam pravidel chování a zda si uvědomuje, že jelikož pravidla zná, je zavázán je nejen respektovat ale především dodržovat. Morální vědomí si upevňujeme nenásilně našim členstvím v nejrůznějších neformálních ale i formálních sociálních skupinách. Formální skupiny by měly mít pravidla chování jednoznačně formulované, sepsané a měly by dbát na jejich dodržování. Zatímco neformální skupiny nemívají normy sepsané, což by mohlo znamenat, že nemají řád, to ale nemusí být pravda, naopak jejich nepsaná pravidla jsou mnohdy jasně patrny z chování jednotlivých členů. Nejsou třeba napsaná, ale o to výrazněji jsou spatřitelná při jednání skupiny a jednotlivcům se „vryjí pod kůži“ nenásilně a o to pevněji.

Vedle morálky vědomí je důležitá morálka praxe. Někdy dostatečně víme, jsme si vědomi, ale nedokážeme pravidla uplatnit nebo neumíme pod tíhou emocí ovládnout pudy. Morálka vědomí by měla korespondovat s morálkou praxe, neměla by převažovat ani jedna z nich. Problém je, když víme, jak ale neumíme, nebo naopak umíme různé věci, ale neznáme toto konkrétní pravidlo. Tedy uvědomme si, že „MORÁLKA TRPÍ, KDYŽ VÍME CO DĚLAT, ALE NEVÍME JAK, NEBO NAOPAK VÍME JAK, ALE NEVÍME PROČ. Morálka společnosti by neměla pro jednotlivce představovat ani vzdálený ideál ani rozporující představy.

Morálku lze dělit na morálku autonomní a heterotomní. Heterotomní morálku přejímáme od svého okolí – rodičů, prarodičů i širší rodiny, ve škole, ve skupině vrstevníků, v místě bydliště atd. Když se narodíme, jsme „čisté duše“ a nepopsaný list morálky, který se teprve začne vývojem zaplňovat nejrůznějšími pravidly a do nitra se nám začne vrývat několik upřednostňujících zásad, které se postupně stávají základem pro tvorbu autonomní morálky. Autonomní morálku si tvoříme sami na základě předkládaných pravidel v souladu s naším svědomím. Oba typy morálky jsou pro každého z nás velmi důležité. K heterotomní je podstatný výchovný vliv. Zda nás rodiče budou upozorňovat na chyby a budou nás směřovat správným prosociálním směrem. Neúčinné od rodičů by ale bylo jen moralizovat a přitom ve svém chování zásady morálky nedodržovat. Příklad rodičů, pedagogů i zdravotníků je pro děti či klienty velkou silou a přirozenou motivací. Nemá smysl pacientům vysvětlovat, co mají pro své zdraví konat, když následně pacient spatří, jak sám lékař tyto pravidla nedodržuje. Není žádoucí, aby učitel děti káral za nevhodné mezilidské chování a sám potom se choval např. nekolegiálně, což děti bystře vnímají. Podle heterotomní morálky se chováme v období dětství a postupně utváříme svoji vlastní skupinu preferovaných pravidel až v době puberty a adolescence vytvoříme svoji autonomní morálku. Posléze jsme sice do určité míry formovaní i v dospělosti třeba ve svém zaměstnání, v manželství atd., to se jedná jen ale o drobné změny. Základ je již vytvořen a dostatečně upevněn. Mnozí odborníci se domnívají, že základ pro naši autonomní morálku, a sice naše svědomí je utvořeno ještě mnohem dříve než v pubertě či adolescenci a tedy že i naše morálka má základní kámen položen mnohem dříve a od něho se směr morálky odvíjí dál již od raného dětství. Je pravda, že svědomí, charakter a temperament člověka má velkou váhu na jeho autonomní morálku a človíček je po téhle stránce prakticky dotvořen do 1. – 3. roku života. Nemůžeme říci, že nelze vychovat či tzv. převychovávat dítě v pozdějším věku, ale už si řadu pravidel nevezme toliko za vlastní, jako když jsou v souladu s jeho svědomím, charakterem a vlastnostmi vytvářejícími se v raném dětství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Etika v nemoci i bezmoci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.