Jay Crownover

ASA

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2015

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-306-2

Tuto knihu věnuji všem, kteří se mnou žijí
a prožívají právě tento okamžik.
Je určená čtenářům, milovníkům knih, závislákům
na knihách… mým přátelům, kteří rozumějí tomu,
že není nic lepšího než nová kniha a únik do nového příběhu.
Jsem ráda, že můžeme tento svět sdílet spolu,
a jsem a vždycky budu hrdá na to, že jsem jednou z vás.

První kapitola

Asa

Není to tak dávno, co jsem pozoroval jednu pěknou dívku, která se v našem baru zkárovala, jak zákon káže. Byla opravdu moc pěkná a dříve bych po ní bez váhání šel, vzal ji do postele a necítil ani stopy výčitek svědomí, že jsem využil situace, kdy nebyla zcela při smyslech. Byl jsem zvyklý nenechat si ujít příležitost, která se vysloveně nabízela, a nikdy jsem se necítil špatně z toho, že za své jednání nezískám cenu morálního šampiona. Měl jsem rád, když se věci děly tak, jak jsem chtěl, aniž bych se o to musel kdovíjak snažit, a líbilo se mi, že když jsem potom šel od toho, vždycky jsem se uměl zbavit zodpovědnosti za jakékoliv darebáctví a shodit to na někoho jiného. Zodpovědnost pro mě byla zcela cizí pojem a v minulosti jsem se jí vyhýbal, jako bych jí dlužil peníze.

Časy se však změnily a někdy mezi tím, když jsem umíral na nemocniční posteli a pak se vracel do života, jsem si při pohledu do očí své mladší sestry, sedící u mého lůžka, začal uvědomovat, že ještě možná mám šanci. Poslední, kterou mi osud dává. A když jsem se teď díval na tu moc pěknou, i když opilou dívku, jež si zjevně říkala o problém, chtěl jsem, aby si i ona uvědomila, jak těžké může být břemeno toho, čeho člověk později lituje. Přesto jsem měl sto chutí odvézt ji k sobě domů a vzít si ji do postele. Jenže najednou to nešlo. Už jsem byl jiný. Cosi ve mně, snad záblesk svědomí, mě nutilo, abych se zachoval tak, jak jsem nikdy neměl ve zvyku. Žádalo to ode mě, abych se ukázal jako kavalír a zachránil ji před ní samou.

Nikdy jsem nevynikal ohleduplností k druhým, ale teď mi bylo jasné, že pokud se do toho nevložím, může si ta krásná zrzka vykoledovat opravdu vážný problém. Znal jsem to z vlastní zkušenosti, že některé rány a některé chyby mohou člověka stáhnout navždy ke dnu. Nést si s sebou zátěž z minulosti je vyčerpávající a ona si zasloužila něco lepšího, i když se v tuhle chvíli zdálo, že na to nemyslí.

Utřel jsem si ruce do utěrky a zvedl obočí směrem ke své koktejlové servírce Dixii, která tu show na tanečním parketu sledovala stejně užasle jako já. Byl sobotní večer, takže bar byl plný, a na malém pódiu hrála živá muzika, ale skoro všechny oči přítomných zíraly na onu zrzku, nebo spíš na to, co na tanečním parketu vyvádí. Poznal jsem, že jí stačí málo, a už předtím mi bylo jasné, že bych jí měl přestat nalévat, ale její velké čokoládové oči byly tak smutné a tak ztrápené, že mi dělalo problém říct jí ne. Jenže to postupně vedlo k tomu, že ztratila všechny zábrany a začala uprostřed tanečního parketu řádit tak, že se málem schylovalo ke striptýzu.

„Myslíš, že by si to všichni ti chlapi, co se na ni snaží lepit, rozmysleli, kdyby věděli, že je skoro jistě ozbrojená?“ zeptala se Dixie, když si brala sklenky s whiskey s colou, které jsem jí namixoval.

„Když je nějaká holka opilá, hledá povyražení a čistě náhodou vypadá jako tahle, není ani kulka dost velký odrazující prostředek,“ odpověděl jsem. „Myslím, že ji odtamtud půjdu vytáhnout. Můžeš mi na chvíli pohlídat bar, až to tam doneseš?“

Teď zase ona zvedla obočí směrem ke mně a zazubila se. „Víš jistě, že to chceš udělat? To je, jako když kolem raněné gazely krouží smečka šakalů. To nemusí dopadnout dobře, pokud jim tu zábavu překazíš.“

Rocková kapela, která tu dnes večer hrála, spustila „You Got Lucky“ Toma Pettyho a dívka v centru té bouře vášní se náhle otočila a upřela pohled na mě. Někde uprostřed toho mumraje stačila přijít o halenku, takže zůstala jen v přiléhavém tílku, které toho moc neskrývalo, bohaté kaštanově hnědé vlasy, které měla svázané do ohonu, se jí uvolnily a lepily se jí na zpocenou hruď a krk a z make-upu pod tmavýma očima už zbyly jen rozmazané šmouhy. Poloodhalená ňadra se jí zvedala a klesala námahou a pleť bez jediné vady se leskla potem. Vypadala jako něco mezi zhmotněným erotickým snem všech mužů a modelkou značky Victoria’s Secret, která se rozhodla využít k prezentaci spodního prádla druhořadého baru místo přehlídkového mola. Věděl jsem, že chce způsobit pozdvižení, a myslím, že někde za vším tím kamikadze odhodláním, které ji podněcovalo, to v tuhle chvíli věděla i ona. Od první chvíle mi bylo jasné, o co jí jde, a když na mě teď přes celý bar vyzývavě zírala, nemusel jsem o tom pochybovat vůbec.

„Nevadilo by mi, kdyby se něco semlelo, ale nechtěl bych, aby se uprostřed toho ocitla ona,“ odpověděl jsem. Jenže proč bych se o ni měl starat? Ta zrzka vypadala, že je víc než schopná se o sebe postarat sama, a jak řekla Dixie, zřejmě má u sebe zbraň. Přesto jsem nemohl odolat instinktu ochránce, jenž se přihlásil naplno ve chvíli, kdy ji jeden z těch, co se kolem ní tlačili, chytil kolem štíhlého pasu a přitáhl si ji na hruď.

V prvním okamžiku se nebránila, jako by už měla i ty základní reflexe otupené alkoholem, který do sebe celý večer lila.

Dixie odešla servírovat pití a opět se vrátila. „Nemůžu se dočkat, až Rome najme toho svého kamaráda z armády, aby na tyhle věci o víkendech dohlédl,“ řekla. „Mám to tady ráda a tuhle práci taky, ale už mě unavuje pořád se dívat, jak musíš řešit scény s opilci a výtržníky.“

„To k téhle práci patří,“ poznamenal jsem klidně.

Protáhl jsem se kolem ní, abych scénu, která bezprostředně hrozila, zarazil. Zrzka konečně usoudila, že co je moc, to je moc a snažila se hejskovi vymanit.

I když jsem musel přiznat, že jsem přijal s úlevou, když se můj šéf a majitel Baru Rome Archer zmínil, že má kamaráda z armády, který se chystá k návratu do civilu a potřeboval by se někde upíchnout, než se postaví na nohy. Mít ho tady, skončila by má povinnost zchlazovat horké hlavy a urovnávat výtržnosti, o něž nebyla nouze zvláště o víkendech. Měl jsem záznam v trestním rejstříku, a ne krátký a chudý, a kdykoliv jsem na někoho sáhl, byť v dobré snaze nedopustit něco horšího, vždycky se mi jeho stránky objevily před očima. Stejně jako tolik jiných věcí z mého dřívějšího života, než jsem skončil v kómatu na nemocničním lůžku, i tohle vždy určovalo, kdo jsem, a omezovalo mě to.

„Ale dej na sebe pozor!“ zavolala za mnou Dixie, když jsem se už prodíral k tanečnímu parketu. „Toho tvého fešáckého kukuče je škoda na ránu pěstí.“

Mladík, který se snažil sblížit se zrzkou důvěrněji, než jí bylo milé, si teď držel ruku na obličeji a mezi prsty mu tekla krev z rozbitého nosu. Ji však drželi za zápěstí jiní dva z té party, zatímco ona si je měřila vzteklým pohledem. Byla vysoká a zjevně ve skvělé fyzické kondici, třebaže žádný z těch opilých výrostků neměl ponětí, co za tím je. Viděli jen kurážnou dívku, která přebrala a celý večer je z nějakého důvodu dráždí a svádí. A když teď dala jednomu z nich jasně na vědomí, že si nemůže dovolit, co se mu zamane, a přede všemi ho vyřídila, bylo jasné, že to neskončí dobře. Jedna věc je dostat od nějaké ženy do nosu za drzost, ale něco jiného je být takhle upozorněn na nevhodné chování dívkou, jež vypadá, jako by právě sestoupila z přehlídkového mola, a nosí proklatě vysoké podpatky. A drzounovi už v žádném případě nemohlo zachránit tvář to, že měla jasně žluté kalhoty, které obepínaly její křivky tím správným způsobem, a ňadra, jež by mělo být zakázáno čímkoli zakrývat.

Takže teď se během chvilky ocitla v sevření mezi dvěma mladíky a já jsem v slzících očích toho, který dostal do nosu, viděl, že v něm bouří hněv.

Vrhl jsem na něj varovný pohled. Dixie měla pravdu: byl jsem hezký muž, až příliš hezký na to, jak ošklivý jsem byl uvnitř. Ale jako by bylo třeba eliminovat klamnou krásu a přívětivost mé tváře, byl jsem taky vysoký a dobře stavěný, navíc od chvíle, kdy jsem začal dýchat, jsem byl zvyklý pohybovat se v průserech. A tak jsem obvykle neměl problém dát svému protivníkovi poznat, že při konfrontaci se mnou bude tahat za kratší konec. Mladík s rozbitým nosem to zřejmě pochopil hned na začátku a ustoupil, když viděl, jak jsem vytrhl zrzčinu ruku ze sevření toho, který byl ke mně blíž. Ten zaklel, ale pak už jen hekl a zlomil se v pase, protože jakmile byla zrzka volná a mohla se rozmáchnout, vrazila mu koleno do nechráněných koulí. Vzápětí se otočila a ledabyle se ohnala po tom druhém, který ji stále držel za zápěstí.

„Royal, nech toho!“ zabručel jsem na ni.

Nedbala na mě, a když kapela nasadila rychlý rytmus a pokračovala písničkou Shootera Jenningse „A Hard Lesson to Learn“, vyrazila do útoku.

Do této chvíle jsem si myslel, že není nic špatného na tom, když se nějaká žena brání návrhům muže, o něhož nemá zájem, a o jeho ruce na svém těle nestojí ani náhodou. Ale tahle dívka, tahle neobyčejná mladá žena, která ke všemu vypadala jako špičková modelka, byla ve skutečnosti příslušnicí denverských policejních sil a já jsem věděl, že ve stavu, v němž měla daleko ke střízlivosti, může tomu, s kým se pustí do křížku, způsobit vážné zranění. A to jsem nemohl připustit. Nejen proto, že by to mohlo vést k problémům pro Bar, ale také protože jsem nechtěl, aby udělala něco, co by ji mohlo případně připravit o práci.

Natáhl jsem se kolem Royal a chytil prsty, které jí svíraly zápěstí, jenže zatímco jsem se je snažil vypáčit, musel jsem uhýbat před jejím loktem a pěstmi, jimiž se divoce rozmachovala proti druhému z těch dvou, kteří ji drželi. Byla rychlá a silná a mladík si to konečně uvědomil, když mu dala pěknou ránu pěstí do spánku. Teprve pak ji pustil a zapotácel se, zatímco teď jsem ji chytil za ruce já, přitiskl je k jejím bokům a přitáhl si ji k hrudi. Trochu jsem se sklonil, abych jí mohl zašeptat do ucha: „Uklidni se, Royal.“

Oba jsme se dívali na mladíka, který ji předtím držel, a já jsem se snažil nevšímat si toho, jak se přímo nad mou paží vzrušeně dmou její úžasná ňadra. Třebaže jsem se jí snažil pomoct, ozvaly se ve mně s plnou silou všechny ty staré instinkty, jež mě vždy nutily vzít si bez ohledu na všechny a na všechno to, co chci.

„Bezdůvodně mě napadla,“ vyhrkl ten, který všechno začal, jako když si stěžuje mamince chlapeček, jemuž vzal větší kluk na pískovišti hračku.

„Jasně,“ přikývl jsem a dal si záležet, aby v mém hlase zase zazněly naplno kentucké kopce. „Ale až potom, cos na ni sáhl.“ Měl jsem vyzkoušené, že kouzlo jižanského drawlu dělá v mnoha výbušných situacích zázraky a dokáže je uklidnit. Zřejmě to v lidech vyvolávalo dojem, že nemám dost rozumu, abych navzdory své výšce představoval nějakou skutečnou hrozbu.

Kapela pořád hrála, jako by se nic nedělo, ale nikdo jí už nevěnoval pozornost. Všichni sledovali zmatek, který Royal rozpoutala.

„Dala Bobbymu pěstí a zlomila mu nos, přitom se s ní snažil jenom tančit,“ přidal se jeho kamarád.

Znovu jsem přikývl a snažil se nemyslet na to, že Royalin naprosto dokonalý zadek těsně přiléhá k mému poklopci. Otočila se ke mně a teď už se v jejím temném pohledu objevil náznak paniky z toho, co se stalo. Olízla si spodní ret a já jsem si musel připomenout, že už nejsem ten, kdo využívá každé příležitosti, aby dostal opilou dívku. Aspoň jsem jím nechtěl být, i když jsem pochyboval, jestli s tím někdy dokážu něco udělat.

„Bobby by se měl naučit, že se musí dívky zeptat, jestli s ním chce takhle tančit,“ řekl jsem. „Poslyš, jestli toho obě strany necháte, můžeme na to zapomenout…“

Bobby mě přerušil a namířil na mě prstem. „Zavolám poldy,“ vyštěkl vztekle.

Ucítil jsem, že se Royal začíná v mém sevření chvět. Přesně tomuhle jsem se snažil zabránit. Přesunul jsem ji za sebe a založil si paže na hrudi. Usoudil jsem, že možná budu budit větší respekt, když mě nebude zakrývat Royalina sexy figura.

„To samozřejmě můžeš,“ odpověděl jsem, „ale tím tuhle párty ukončíš. Kapela to bude muset zabalit a všichni budou muset přestat pít, což je pěkně naštve, protože museli zaplatit příplatek za hudbu. Navíc bych musel zavolat majiteli Baru a říct mu, co se tu děje, a to by bylo jako budit ze spánku Godzillu.“ Přejel jsem si palcem kolem úst a vrhl na něj úsměv jižanského chlapce. To byla další z mých zbraní, kterou jsem dokázal uklidnit nejednu horkou hlavu, obvykle svou vlastní, ale teď jsem jí chtěl zachránit Royal před problémy. „Navíc mezi námi, kamaráde, ona má u poldů známého,“ dodal jsem.

Bobby se na mě chvíli díval, jako by uvažoval, jestli to míním vážně. „Její přítel,“ kývl jsem k Royal hlavou, „je polda. Takže jestli je zavoláš, je dost možné, že sem pošlou jeho, protože ví, že sem ona chodívá. A pak mu řekne, že ty a tví kámoši jste si k ní dovolovali. A kamery to potvrdí,“ ukázal jsem na jednu z bezpečnostních kamer, které nechal Rome instalovat po celém baru. „Myslíš, že to pro vás skončí dobře?“

Zdálo se, že uvažuje, co na to říct, když se ozval zpěvák kapely přes hudbu tak hlasitě, že upoutal pozornost všech. „Do prdele, už mě serete! Odveďte toho zkrvavenýho pryč a nekazte druhým zábavu.“

To vyburcovalo ostatní hosty a ozvaly se výkřiky „Ano, už nás serete!“, takže parta chmatavých rukou neměla jinou možnost než se sebrat a vypadnout. Neměli šanci zachovat si tvář, navíc rozumně usoudili, že by to pro ně s policií opravdu nemuselo dopadnout dobře.

A zatímco jsem dotáhl Royal k baru a posadil její krásný zadek na stoličku uprostřed, abych na ni mohl dohlížet, vykradli se výtržníci ven. Postavil jsem se z druhé strany pultu před ni a naklonil se k ní, takže jsme se skoro dotýkali nosy.

„Seď tady!“ zasyčel jsem na ni přes zaťaté zuby. „Buď zavolám Saint, aby pro tebe přijela, nebo tady budeš dřepět, pít vodu a jíst něco mastného, dokud nevystřízlivíš tak, aby ses dopravila domů sama. Tak si vyber, Zrzko.“

Zamrkala na mě neřestně dlouhými řasami a přísahal bych, že má na krajíčku pláč.

„Dobře,“ přikývla. „Ale Saint nevolej. Počkám tady.“

Saint byla její nejlepší přítelkyně a zároveň dívka mého nejlepšího přítele Nashe. Byla to moc milá, i když trochu plachá žena, které se nějak podařilo vyrovnat se se všemi drzými a neomalenými způsoby Royal Hastingsové. Tvořily zvláštní dvojici, ale já jsem věděl, že Saint je schopná okamžitě nechat všeho, aby se ujistila, že je o její kamarádku postaráno. Vůbec jsem se nedivil, že Royal nechce, aby ji v tomhle stavu dopravovala domů Saint. Byla krásná, i když teď vypadala trochu divoce a neupraveně, jenže pod tím vším to byla katastrofa. A právě to vedlo k tomu, že se v posledních dvou týdnech chovala tak nesmyslně. Tohle totiž nebyl první konflikt, který svým vyváděním způsobila a z něhož jsem ji musel vytahovat, a teď přišel čas, abych jí řekl, že s tím musí skončit.

Odstoupil jsem od ní a zamračil se na Dixii, když mě cestou k tanečnímu parketu plácla přes zadek.

„Jsi hrdina,“ řekla.

Jenom jsem zahučel. Byl jsem všechno, jen ne hrdina a spíš by se na mě hodilo označení padouch nebo arcilotr. Nalil jsem Royal vodu do pivního půllitru a beze slova ho postavil na barový pult před ni. Trhla sebou a viděl jsem, že se jí ve tváři objevil výraz pocitu viny.

Přešel jsem přes celou délku baru, přitom jsem se zastavoval, abych dolil pár sklenek nebo uklidil prázdné talíře, až jsem se dostal ke vchodu do kuchyně, který zabíral celou zadní část baru. Obvykle jsme servírovali jídlo pouze do půlnoci, ale věděl jsem, že Avett Walkerová, dívka, kterou Rome nově přijal na práci do kuchyně z laskavosti ke starému příteli, tam pořád někde je, protože jsem si nevšiml, že by její ohnivé vlasy vyrazily ven ihned po skončení směny jako obvykle.

Byla to drzá holka, které podle mě nekolovalo v žilách nic než jed a nepřátelství vůči všem, a po celou dobu nám dávala jasně na vědomí, že tady pracovat nechce. Její matkou byla kuchařka Darcy a otcem chlapík, který prodal Romovi Bar za symbolickou cenu, ale Avett ani tak neměla k podniku žádný vztah. Vlastně by se spíš dalo říct, že neměla vztah vůbec k ničemu. Povinnost chodit každý den do práce brala skoro jako trest odnětí svobody, což ze mě automaticky dělalo věznitele, protože jsem byl její šéf. Nedalo se říct, že bychom spolu normálně vycházeli. Kdykoliv jsem s ní přišel do styku, měl jsem dojem, že na ní vidím jako v zrcadle příliš mnoho své někdejší lehkomyslnosti, kombinované s bezohledností.

Zavolal jsem na ni, a když se neozvala, prošel jsem prázdnou kuchyní do vedlejší komory s velkou lednicí. Neměl jsem čas se s něčím párat, a tak jsem vzal nějaký sýr, chleba a pár kousků ovoce a usoudil jsem, že to bude stačit. Potřeboval jsem do Royal dostat něco, co by absorbovalo alkohol, a pak jí říct, aby se vzpamatovala – tedy nejen z alkoholového opojení. Zkrátka aby se přestala zabývat sama sebou a snažila se žít normálně.

Právě jsem za sebou zavíral nohou dveře, protože jsem měl plné ruce, když se najednou otevřely dveře jiné komory, v níž byl box na chlazení piva, a vyšla z ní Avett s velkou plátěnou taškou přes rameno. Zastavila se, vytřeštila na mě oči a pak na mě vrhla vzdorovitý pohled.

„Co tady děláš?“ vyjela na mě, jako bych se jí měl zpovídat, kam já v tomhle baru při své práci chodím. „Kuchyň je už zavřená.“

Bylo mi jasné, že se jen snaží odvést od sebe pozornost.

Nic jsem na to neřekl, jenom jsem se na ni upřeně díval. Krátce jsem stočil pohled na její tašku a pak se vrátil k jejím studeným světle hnědým očím.

„Co máš v té tašce?“

Přešlápla z nohy na nohu a přitom jasně zaznělo cinknutí láhví o sebe. Takže se snažila stopit pár láhví piva. To mě nepřekvapilo. Zřejmě mi osud určil, abych měl tenhle večer co do činění s ještě jednou problémovou ženskou. A musel jsem dát do pořádku oba případy, aby z toho nebyl ještě větší problém.

„Nic,“ odsekla. Pokusila se projít kolem mě, ale láhve v tašce zacinkaly ještě hlasitěji.

Měl jsem plné ruce, a tak jsem jí zastoupil cestu. Avett se víc podobala Darcy než Britovi. Brite byl vousatý obr, o němž by se měly psát písničky, jak to bývá u legendárních postav. Avett byla naopak malá a mně sahala sotva k hrudi, takže musela zaklonit hlavu, aby na mě mohla nasupeně hledět. Ale co jí chybělo ve výšce, bohatě vynahrazovala permanentní naštvaností a nepřátelským chováním.

„Vrať to zpátky,“ řekl jsem klidně. „Vrať to, a když se to už nebude opakovat, tak na to zapomenu.“ Ve chvílích, kdy mě něco vytočilo, zazněl v mých slovech Jih ještě silněji a výrazněji, na rozdíl od situací, v nichž jsem používal jižanský drawl k tomu, abych dostal něco, co jsem chtěl, nebo abych někoho přesvědčil, že jsem víc milý a prostoduchý než ve skutečnosti.

„Pusť mě, Aso.“

„Ne. Krást Romovi nebudeš. Nezajímá mě, co je mezi tebou a Britem, a stejně tak je mi jedno, že se ti tu nelíbí a nechceš tu pracovat. Ale nedovolím, abys takhle Roma zneužívala. Je to dobrý chlap a takové jednání si nezaslouží.“

Měřili jsme se ne zrovna přátelskými pohledy a na okamžik se mi zdálo, že se mě pokusí obejít, protože viděla, že mám plné ruce. Ale pak jí zřejmě došlo, že by se možná dostala pryč, ale ne nadlouho.

Popuzeně odfoukla, až se jí růžová ofina rozletěla přes čelo. Pomyslel jsem si, že kdyby nebyla skoro o deset let mladší než já a nebyly s ní takové problémy, možná bych si dal říct. Vlastně byla ještě malá holka a taky se tak chovala.

„Chci pořádat mejdan a nemám peníze. Podle mě by se zase nic tak nestalo, kdybych si vzala pár piv. Ostatně táta mu dal tenhle Bar prakticky zadarmo, takže těch pár piv je pořád dobrej obchod.“

Zakoulel jsem očima. „S tímhle na mě nechoď, děvče. Víš dobře, že by proti tomu Rome nic neměl, kdyby sis mu o ta piva slušně řekla. Ale takhle to okecávat, že ti snad ještě něco dluží, s tím na mě vážně nechoď. Zkrátka koukej to vrátit, protože tě s tím ven nepustím.“ Svraštil jsem čelo a přešlápl z nohy na nohu. „Ostatně jak to, že nemáš peníze? V pátek jsi je dostala.“ Věděl jsem, že jí Rome za práci v kuchyni platí hodinovou mzdu. Samozřejmě to nebylo na zbohatnutí, ale aby to neutratila do druhého dne, to stačilo bohatě. Ledaže by její peníze sloužily něčemu nebo někomu ne zrovna dobrému.

Otočila se a beze slova zašla zpátky do místnosti s chladicím boxem. Počkal jsem, až se vrátí a vyjde z kuchyně do baru. Byl jsem mimo bar dost dlouho, navíc si kapela dala pauzu, což znamenalo, že se hosté shlukli kolem pultu a Dixie se snažila všechny obsloužit. Rýpl jsem Avett loktem, vrazil jí do rukou podnos s jídlem a ukázal na Royal, která seděla uprostřed ruchu s hlavou skloněnou a s pohledem upřeným na desku pultu.

„Naservíruj to té zrzce a dohlédni, aby to snědla. A jestli tě ještě někdy načapám jako dnes, postarám se, abys odtud vypadla. Je mi jedno, co jsem slíbil Britovi, nebo že by z toho byla Darcy nešťastná.“

Vrhla na mě zlý pohled. „Od tebe to sedí, kázat o poctivosti,“ zamumlala dost hlasitě, abych to zaslechl.

Měla pravdu, a tak jsem na to nic neřekl a vrátil se ke své práci, abych nával u baru nějak zvládl. Zbývala už jen půlhodina na to, aby si hosté mohli objednávat pití, takže o to to bylo těžší. Od doby, kdy Rome Bar zrenovoval a přebudoval, začínal být víkendový provoz dost rušný a pomalu jsem uvažoval, že by nebylo na škodu přijmout další servírku a taky někoho, kdo by dohlédl na pořádek, nějakého vyhazovače. Byznys šel dobře, a aby to tak pokračovalo, potřebovali jsme zajistit, aby večerní a víkedoví hosté měli stejně kvalitní obsluhu jako staří vojenští veteráni, kteří tvořili převážnou část klientely v denních hodinách.

Stále jsem se snažil mít na očích Royal. Měl jsem strach, že se pokusí zmizet dřív, než si s ní budu moct promluvit a než usoudím, že je dost střízlivá, aby mohla řídit, ale pořád byla tam, kam jsem ji posadil, neobvykle tichá, se skloněnou hlavou a s pohledem upřeným na desku barového pultu. A sklenice s vodou byla prázdná. Také snědla slušnou část jídla, které jsem jí připravil, a to mě trochu uklidnilo. Jenom škoda, že jsem nepomyslel na její odhozenou halenku, když jsem ji předtím vytáhl z rumraje na tanečním parketu. Takhle vypadala, jako by právě vylezla z postele, a to mi připomnělo, proč ji musím dostat z toho srabu, v němž se plácala od onoho týdne před Vánoci.

Vyřídil jsem poslední objednávky, zaplatil muzikantům, poděkoval jejich zpěvákovi za to, že mi pomohl s výtržníky, a on mě zase požádal, abych se zeptal Royal, jestli by neměla zájem jet s nimi na šňůru jako tanečnice. Musel jsem se zasmát a prozradil jsem mu, že už má práci na plný úvazek. Samozřejmě jsem mu neřekl, co je to za práci, neboť jsem pochyboval, že by mi věřil. Pak jsem pomohl Dixii uklidit taneční parket, a když jsme začali pobízet poslední návštěvníky k východu, zastavil jsem se krátce u Royal. „Počkej tady chvíli,“ řekl jsem jí.

Neodpověděla, jenom si odhrnula vlasy z tváře, zastrčila si je za uši a koutkem oka na mě pohlédla.

Vzal jsem to jako tichý souhlas, a tak jsem pomohl Dixii dostat všechny ven a naskládat židle na stoly, aby mohla uklízecí četa, najatá Romem, dát celý podnik do pořádku před zítřejším otevřením. Oba jsme už na to měli systém, protože jsme to dělali šest večerů v týdnu, takže jsme to měli brzy hotové. Pak jsem se vrátil za barový pult, nalil si na pár kostek ledu whisky Dalwhinnie a znovu jsem obešel bar, abych si mohl sednout na stoličku vedle Royal. Všichni mě popichovali, že bych měl pít bourbon nebo whiskey, když pocházím z Kentucky, ale já jsem dával přednost skotské.

Trochu jsem usrkl, prohrábl si špinavě blond vlasy a koutkem oka pohlédl na Royal.

„Takže tohle teď děláš?“ začal jsem. „Opíjíš se, vytáčíš místní, rozhazuješ polovinu oblečení mezi lidi a vůbec se chováš jako cvok? Víš, musím ti říct, že po dvou víkendech v řadě, kdy to po tobě musím dávat do pořádku, si myslím, že je možná čas, aby sis na to našla nějaký jiný bar.“

Viděl jsem, že jí sklesla ramena, a i ona na mě koutkem oka pohlédla.

„Proč jsi jim neřekl, že jsem policistka?“

Obrátil jsem se k ní. Vážně jsem si přál, aby nebyla tak atraktivní, neboť to ztěžovalo mou snahu udržovat si před ní klid a vyrovnanost.

„Protože i když můžeš nosit tu svou placku legálně skrytou, nemůžeš pít, když máš u sebe nabitou zbraň,“ odpověděl jsem. „Víš dobře, že je to protizákonné, a mohlo by ti to způsobit problém, který nemáš zapotřebí.“

„Najednou máš náramnou starost o jiné, aby byli dbalí zákonů,“ odsekla. Vida, trochu její drzosti se jí vrátilo, což byla příjemná změna po tom, co tu seděla jako tělo bez duše a zpytovala svědomí.

„Kašlu na to, jestli někdo dbá nebo nedbá zákonů. To je každého věc a taky si za to každý musí nést zodpovědnost. Ale ty máš práci, kterou děláš ráda, přátele, kteří se o tebe starají, a jsi příliš mladá na to, abys to všechno mohla jen tak spláchnout do hajzlu…, a to přesto, že se o to snažíš, jako by to bylo tvé nové životní poslání. Musíš si dát své věci do pořádku, Royal. A musíš to udělat dřív, než se dostaneš tak daleko, že už ten binec, který tak horlivě děláš, nepůjde napravit.“ Ještě jí nebylo ani třiadvacet, a přestože mně pořád ještě do třicítky pár let chybělo, zdála se mi hrozně mladá.

„Od tebe tyhle řeči sedí.“

Tak to jsem si musel vyslechnout během hodiny už podruhé. Možná jsem si měl hledět svého a nechat každého, aby si tu tvrdou lekci života prožil na vlastní kůži, jako jsem si ji musel prožít já. Zvedl jsem sklenku a znovu usrkl skotské.

Něco jí problesklo v očích, něco tak smutného a bezradného, že jsem měl chuť pohladit ji, abych ji utěšil. Jenže dotknout se Royal bylo jako dotknout se elektrického drátu pod napětím a já už jsem měl dost velký problém s tím, abych udržel ruce od ní a myšlenky mimo vliv toho v kalhotách, když jsem byl v její blízkosti. Zamrkala dlouhými řasami, olízla si spodní ret a já jsem na okamžik zapomněl dýchat. Bylo mi jasné, že to dělá schválně.

„Jednou se mnou budeš moct jít domů, Aso, ale až tě pozvu,“ řekla. Trochu se na barové stoličce naklonila ke mně a položila mi ruku na stehno. Mé prsty se na sklence sevřely tak, že snad jen zázrakem nepraskla.

„Proto tady dnes jsi?“ pohlédl jsem na ni. „Proto celá ta show? Vážně se chceš dopustit téhle chyby?“ Můj drawl byl tak silný, že se slova mumlavě a ztěžka táhla. Cítil jsem, že se mi rozproudila krev, a nebylo pochyb, že mi oči zlatavě žhnou. Nestávalo se často, aby mě někdo takhle vyvedl z konceptu, ale taky to nebylo poprvé, co se to Royal za tu krátkou dobu, co jsme se znali, podařilo.

Naklonila se ke mně ještě víc, až měla ústa jen kousek od mých rtů. Stačilo jen vystrčit jazyk a… Zaťal jsem zuby, abych se ovládl, i když jsem si byl jistý, že by chutnala zároveň jako sladkost a pálivý oheň. V každém případě by to byla vzrušující chuť.

„Zdá se, že všechno, co dělám, jsou tak jako tak chyby,“ odpověděla. „Jenže dělat tenhle druh chyb s tebou je aspoň zábavné.“

Opřela se o mé stehno, aby se narovnala, a sklouzla ladným pohybem ze stoličky. Musel jsem potlačit zaúpění.

„Ale jestli mě tady nechceš, tak už sem chodit nebudu,“ dodala. Přehodila si těžkou hřívu vlasů přes rameno a upřela na mě pohled tmavě hnědých očí. „Vlastně jsem si myslela, že bys mi to mohl usnadnit.“

Nic jsem na to neřekl, jen jsem ji sledoval, jak odchází vcelku pevným krokem na těch svých vysokých podpatcích a bez halenky, i když venku byla coloradská zima. Zdálo se, že je dost střízlivá, aby mohla řídit, jenom jsem neměl tušení, co si z toho všeho odnáší v hlavě.

Dixie za ní zamkla a vrátila se k baru. Vzala si láhev Bud Light, což samozřejmě bylo znesvěcující v tomhle baru, v němž byly všude reklamy na Coors Light, a pak mi dolila skotskou.

„Nechápu, jak ji dokážeš odmítnout víckrát po sobě,“ poznamenala a zazubila se na mě. „Já nejsem na ženský, ale skoro si myslím, že bych s ní šla, kdyby mě o to požádala. Vážně je moc pěkná.“

Zamumlal jsem pár sprostých slov a druhou rundu jsem do sebe obrátil najednou. Musel jsem zamrkat, jak mě whiskey pálila v hrdle.

„Je to policistka, která mě zatýkala. Už jsem měl silnější sebezáchovné instinkty.“ Ze zkušenosti jsem věděl, že poldové nepatří k mým obdivovatelům, a těžko jsem jim to mohl mít za zlé. Postavil jsem prázdnou sklenku na barový pult a sklouzl ze stoličky. Bylo pozdě a cítil jsem, že potřebuju studenou sprchu. „Ostatně jí ani o postel nejde, jenom si to myslí.“

Dixie odfrkla. „Mně to tak nepřipadá.“

Zvnějšku se to mohlo zdát naprosto jasné. Royal byla krásná žena, já jsem byl pohledný muž a zcela určitě to mezi námi jiskřilo, ale já jsem neměl ve zvyku jít dál, aniž bych se do toho, kdo mi zkříží cestu, nenaučil dívat hlouběji a nebyl schopen poznat, jaké nebezpečí od něj hrozí. A v případě Royal jsem ani na okamžik nepochyboval, že představuje nebezpečí víc než v jednom ohledu.

„Je to krásná ženská, ale stalo se jí něco, co ji hluboce zasáhlo, a z nějakého důvodu si vzala do hlavy, že za to musí nést trest, tedy trpět ještě víc.“

„Takže se tě snaží dostat do postele, aby sama sebe potrestala? To zní skoro perverzně.“

Hodil jsem po ní barovou utěrkou a odstrčil jsem se od pultu, abych mohl uzavřít tržbu a jít domů. Věděl jsem, že se mi bude po zbytek noci honit hlavou představa nahé Royal s pouty na rukou. Jako kdyby potřebovala něco, čím by se mi zavrtala do hlavy ještě víc.

„Cítí se špatně a dělá všechno, co může, aby se cítila ještě hůř,“ řekl jsem. Neznal jsem všechny podrobnosti toho, co spustilo nedávný obrat v jejím chování. Věděl jsem jen, že její parťák u policie, který byl po většinu jejího života i jejím nejlepším přítelem, byl při výkonu své služby těžce raněn a Royal je v současné době dočasně postavená mimo službu, zatímco se vyšetřují okolnosti, za nichž došlo ke střelbě na dva policity. Jeden z nich střelbu nepřežil a druhý stále leží v nemocnici. Tím druhým byl právě Royalin parťák Dominik. „A já v tom nechci jakkoli figurovat.“

Ve svém životě jsem zneužil dost lidí, včetně těch, kteří mě měli bezvýhradně rádi, abych věděl, jak to vypadá, když někomu pomůžete klesnout ke dnu. A teď jsem nehodlal napomáhat Royalině sebedestrukci.

Dixie na mě vrhla chápavý úsměv, který mi připomněl, že i když dokáže být tvrdá a odolná, pokud je třeba, je v jádru romantické zlatíčko.

„Možná bys to s ní měl zkusit a třeba bys jí pomohl, aby se cítila líp. A možná by ti zase ona pomohla, abys konečně poznal, že ses za ten poslední rok změnil.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tohle já nedělám.“ V žádném případě. Já jsem věci ničil, nenapravoval jsem je.

Nikdy jsem nelhal o muži, jímž jsem po většinu svého života byl, ani o věcech, které jsem dělal. Bylo toho tolik, těch opravdu ošklivých, zvrácených a temných věcí, jichž jsem byl schopen, a přesto všichni, co mě znají, se teď tváří, jako by nepochybovali, že jsem po svém návratu mezi živé prošel nějakou proměnou. Podstata spočívala v tom, že jsem nikdy nechtěl být dobrý chlap. Nikdy jsem nechtěl být typ muže, který dělá pozitivní věci. Bez ohledu na to, čemu kdo chce věřit nebo jak moc se zdá, že Royal potřebuje někoho, aby se do jejího problému vložil a vytáhl ji z něj, já jsem to těžko mohl být. K roli hrdiny nebo zachránce jsem prostě nebyl ustrojen. Už teď jsem se nacházel do té míry pod vlivem přízraků svých chyb z minulosti, že jsem v žádném případě nemohl tahat někoho jiného do bezpečí.

To staré přísloví, že leopard nemění skvrny, je pravdivé; a stejně jako číhající kočka v džungli, i já jsem byl v každém ohledu predátor bez ohledu na to, jestli si jiní chtějí myslet, že se ze mě nějakým způsobem stala kočka domácí.

Druhá kapitola

Royal

Když se odpoledne ozval telefon, který jsem nechala pozdě večer ležet vedle hlavy, a spustil ostré tóny „Toxic“ s Britney Spears, málem jsem spadla z postele, jak jsem se snažila co nejrychleji to stopnout. Cítila jsem se hrozně. Jednak proto, že jsem toho ve zbytku noci moc nenaspala a neklidné zdřímnutí během dne mě sotva mohlo vzpružit, ale především že číslo volajícího na displeji bylo to, na které jsem po celých těch dvou mučivých týdnech čekala.

Šmárnutím prstem po displeji jsem tu konvenční popovinu utnula, a když jsem rozechvěle vydechla pozdrav, snažila jsem se nepůsobit dojmem, že ještě spím. Bylo mi jedno, co si kdo myslí o mém hrozném vkusu, pokud jde o hudbu. Celý dlouhý den jsem se pohybovala v chudinských čtvrtích a měla co činit s feťáky, domácími násilníky a rodiči, kteří kašlou na své děti, a tak jsem odmítala poslouchat cokoliv, co nebylo optimistické a plné nakažlivého popu. Moje práce nebyla vždycky příjemná, a proto jsem se usilovně snažila, aby to zbývající v mém životě takové bylo.

„Jistě víš, že odsud dnes vypadnu,“ ozval se.

Odhrnula jsem si z tváře zcuchané vlasy, vyhrabala se na kraj postele a snažila se zklidnit dech. Samozřejmě jsem věděla, že ho dnes pustí z nemocnice. Ale nevěděla jsem, jestli bude chtít, abych byla u toho, až mu řeknou, že může jít domů. Zavřela jsem oči a byla jsem ráda, že se nevidíme. Dominik Voss mě znal líp než kdokoliv jiný na světě, a kdybychom byli v jedné místosti, určitě by na mně poznal pocit viny a odporu k sobě samé. V těchhle stavech jsem se poslední dobou utápěla. K čertu, jestli je moje současná mizérie zřejmá někomu mně tak vzdálenému, jako je Asa Cross, pak by v žádném případě nemohla uniknout ani mému nejlepšímu příteli a parťákovi. A protože Dom je Dom, okamžitě by pochopil, že to souvisí s tím, co se mu stalo v onu osudnou noc.

„Ano, vím. Ale pořád jsem si nebyla jistá, jestli chceš, abych přijela. Vím, že tě tvoje sestry navštěvují, aby s tebou byly, dokud se nedáš dohromady, a nechci se mezi vás plést.“

Cítila jsem, že to zní uboze a směšně.

Dom a já jsme byli nerozlučná dvojice už od našich pěti let. Nevzpomínala jsem si, že by někdy nechtěl, abych byla vedle něho. A stejně tak jsem si nevzpomínala, že by v našem přátelství nastala jediná chvíle, kdy bych mu vadila nebo v něčem překážela, navíc všichni v jeho rodině se ke mně chovali, jako bych patřila k nim. A právě to zřejmě dělalo tíži na mých ramenou ještě nesnesitelnější.

Zaslechla jsem, že Dom povzdechl a pak zaklel. „Víš co, Royal? Nech hloupých řečí, zvedni ten svůj úžasný zadek a přijeď. Celé dva týdny jsem tě nechal, aby ses v tom plácala, ale teď už toho nech. Musíš se přes to přenést. Do prdele, tyhle věci se dějí a budou dít pořád, protože taková naše práce je. Jsem od kotníků až po koule v sádře, mám zlomenou klíční kost, a když se nadechnu, mám pocit, že polykám kyselinu sírovou. Cítím se a taky vypadám jako seschlé psí hovno a moje nejlepší přítelkyně se na mě ani nepřišla podívat. Nemohla bys toho už nechat?“ Utřela jsem si hřbetem ruky slzy, které se mi tlačily do očí. Jeho následující slova mě zasáhla přesně tak, jak jsem si byla jistá, že jsou míněna. „Potřebuju tě tady, holčičko.“

Vždycky jsme jeden druhého potřebovali, v našich běžných životech i v práci. Proto jsem se cítila tak zle. Proto jsem se nemohla vyrovnat s tím, jak těžce jsem ho zklamala. Měla jsem být neustále připravená poskytovat mu podporu a krýt ho, stejně jako k tomu byl připravený on, jenže místo toho jsem ho málem nechala zabít.

„Už jedu za tebou.“

Ještě stačil říct, že je na čase, a pak už jsem hovor ukončila a začala pobíhat po bytě, abych se dala do pořádku. Po těžkém pijáckém večeru jsem nikdy nevypadala skvěle, ale když se k tomu přidala noc, v níž se mi místo úlevného spánku pořád dokola vracelo to odmítnutí od hříšně sexy jižanského barmana, mohla jsem zřejmě soutěžit s Domem, pokud jde o to, kdo vypadá víc jako seschlé psí hovno. Měla jsem temné kruhy pod očima, byla jsem bledší než obvykle a obě zápěstí mi zdobily ošklivé modřiny, a tohle všechno byla jen kulisa boje hanby a lítosti s pocitem viny, z něhož se na mě hrnula záplava emocí, jež mě dusily.

Tohle se mi nestávalo. Nebyla jsem typ, který by něco vzdával nebo propadal depresím. Zřídkakdy jsem se opila, a pokud ano, vždycky jsem se snažila chovat zodpovědně, abych si nezadělala na problém. Jenom v poslední době se mi to nedařilo a neustále mě pronásledoval ten děsivý obraz: kulka za kulkou a pak pád přes zábradlí požárního schodiště na boku budovy. A když jsem neměla před očima tohle, viděla jsem ženu policisty, který přestřelku nepřežil, jak zkolabovala na chodbě úrazové ambulance, když jí jiný policista řekl, že její manžel je po smrti. A jako by tohle nestačilo, každý den každou minutu se mi vracela slova mého nadřízeného, jimiž mi oznamoval, že musím odevzdat zbraň a služební odznak a zůstat po dobu vyšetřování mimo službu.

Abych se těchhle hrozných myšlenek zbavila, rozhodla jsem se dělat věci, které jsem nikdy nedělala; věci, jež ve mně vyvolávaly pocit uvolnění, a to byl důvod, proč jsem chodila do Baru. Proto jsem pila jako duha a vlastně proto jsem se bez rozpaků vrhla na Asu Crosse. Nikdy jsem žádného chlapa neuháněla. Nikdy mě nezajímal ten druh mužů, kteří překypují šarmem, a člověk za nimi cítí problém, přitom Asa byl jejich ukázkovým typem. A už vůbec jsem nebyla zvyklá plést do pracovních záležitostí zábavu. Věděla jsem, že Asa je člověk, který má tendenci způsobovat problémy, a že se v minulosti pohyboval nejen na hraně zákona, ale mnohdy i za ní. Navíc jsem si uvědomovala tvrdé pravidlo: nikdy si nic nezačínat s kýmkoliv, kdo někdy seděl na zadním sedadle policejního hlídkového vozu. Jenže Asa neseděl pouze na zadním sedadle mého hlídkového vozu, ale ještě předtím, než dosáhl plnoletosti, seděl taky v base. Tenhle krasavec si rád vytvářel vlastní pravidla a jeho minulost nebyla pěkná. Policistky by se neměly romanticky zajímat o kriminálníky, ani o ty napravené. A já jsem to udělala. Vlastně to z mé strany bylo něco víc než pouhý zájem, ale pokaždé, když jsem se pokusila navázat s ním bližší kontakt a on mě odmítl, uvažovala jsem, jestli ví o selhání, které mě pronásleduje. Nechápala jsem, proč mi pořád říká ne.

Chci říct, že dobře vím, jak vypadám – když se na sebe díváme, vidím v jeho jantarově zbarvených očích zájem. A vím také, že Asa Cross patří k mužům, kteří mají rádi jistotu, přičemž já jsem ve své současné situaci byla jistota. Potřebovala jsem něco, co by mi přineslo úlevu a pomohlo mi zapomenout, i kdyby pouze na chvíli, a nebála jsem se přiznat si, že chci jeho. Udělala jsem mu to tak snadné, aby řekl ano, jenže on se ode mě dál odvracel. Nechápala jsem to, a to ze mě dělalo ještě bezradnější a rozháranější ženskou, než jsem už byla.

Jestliže opravdu chce, abych si našla jiný bar, tak mu vyhovím. Chodila jsem do baru, ve kterém pracoval, protože jsem chtěla, aby mě odvezl domů. Chtěla jsem, aby mě líbal a zbavil mě všech těch negativních pocitů, jež mě naplňovaly. Bylo mi jasné, že nemám šanci, že muž jako Asa si nechce nic začít s někým, jehož úkolem je dbát na dodržování zákona a stíhat zločince. A šanci na to, abych u něj měla úspěch, ještě snižovala skutečnost, že jsem byla před nedávnem donucena okolnostmi zatknout ho za napadení. Mohla jsem se mu líbit a možná by se pokusil zachránit mě před mnou samou, protože jsme byli přátelé, ale vážně jsem pochybovala, že po tom, co jsem mu kolem zápěstí zaklapla želízka a dovlekla ho jako zločince na policejní stanici, by byl někdy schopen dívat se na mě stejně, jako jsem se dívala já na něho.

Stáhla jsem si vlasy do neupraveného ohonu, nazula si odřené motorkářské boty a zamířila ke dveřím. Právě jsem se chystala zabouchnout je za sebou, když jsem si vzpomněla, že se musím vrátit pro klíče. To byla moje slabost, zabouchnout dveře auta, bytu, dokonce i hlídkového vozu s klíči uvnitř. Už se mi to podařilo víckrát a znamenalo to zbytečný problém nejen pro mě, ale nemohla jsem se toho hloupého zvyku zbavit, dokonce ani po trapasu, který málem vedl k rozchodu mého souseda s jeho milovanou dívkou.

Vrátila jsem se tedy dovnitř ještě vynervovanější než předtím, vzala jsem klíče z police vedle dveří a znovu vyšla ven. Teď už však nebyla chodba prázdná, protože z protějšího bytu vyšla přítelkyně mého souseda, která se čistě náhodou stala mou jedinou ženskou přítelkyní. Saint byla zlatíčko. Byla tichá a mírná a bylo v ní něco, co mě okamžitě oslovilo, když jsem ji poznala. Kdykoliv jsem byla s ní, zdálo se mi, že všechno to hektické v mém životě se uklidňuje a uvolňuje. Vlastně jsem ji k přátelství se mnou skoro přinutila, protože zpočátku se na mě dívala dost nedůvěřivě. Zato teď byla pro mě skoro stejně blízkou osobou jako Dom a podobně jako jeho i ji znepokojovalo mé chování v poslední době.

Věděla jsem, že má pod zimním kabátem uniformu zdravotní sestry, takže byla na cestě do nemocnice na oddělení úrazové ambulance, kde pracovala. Vlasy barvy mědi, o několik odstínů oranžovější než moje, měla narychlo stažené do drdůlku a vůbec nebyla nalíčená. Saint byla pěkná dívka s andělskou tvářičkou a žádný velký make-up nepotřebovala. Já jsem nebyla tak šťastná, abych dokázala vypadat dobře ve stylu méně je víc, takže tmavé kruhy pod mýma očima vypovídaly celou story o mé divoké noci, aniž bych řekla jediné slovo.

„Doma dnes mají propustit z nemocnice,“ sdělila jsem jí ve spěchu.

Zamrkala na mě světle hnědýma očima a usmála se.

„Já vím. Občas jsem se na něj zašla podívat.“

Jak jinak. Byla to opravdu úžasná přítelkyně.

„Jsi hodná. Díky.“

Jenom přikývla a obě jsme mlčky zamířily k východu z adaptovaného viktoriánského domu, v němž jsme bydlely.

„Pokaždé se na tebe ptal,“ dodala.

Naprázdno jsem polkla. Ne proto, že by v tom zazněla kdovíjaká kritika nebo že by mě tím mínila ranit, ale protože jsme obě věděly, že jsem ho měla chodit navštěvovat já. Sevřela jsem v ruce klíče tak silně, až mě to zabolelo.

„Nemohla jsem za ním jít. Zůstala jsem s ním v nemocnici, dokud mi neřekli, že podstoupil operaci a jeho stav je stabilizovaný. Ale pak už to na mě bylo moc.“ Zavrtěla jsem hlavou a zachvěla se, protože mi za límec mikiny zavanul chladný denverský vzduch. Důvodem, proč byl Dom v nemocnici tak dlouho, nebyly roztříštěný kotník a zlomená stehenní kost, ale to, že mu jedna z kulek, které ho zasáhly, prolétla jednou ledvinou. Proto téměř vykrvácel, než ho dopravili do nemocnice. „Jeho matka tam byla taky a jenom se na mě beze slova dívala. Viděla jsem, že si klade otázku, proč jsem dopustila, aby se to stalo. A taky jak jeho sestra uvažuje: ‚Proč Dom? Proč ne ona?‘ Bylo mi jasné, že to nevydržím a sesypu se z toho, ale nechtěla jsem, aby se to stalo před nimi.“

Saint mi stiskla paži. „Nikdo tě z ničeho neviní, Royal. Takhle o tom nikdo z Dominikovy rodiny nepřemýšlí, a ty to víš.“

A sakra! Odkdy mě vidí tak jasně. Proto bylo pro mě tak těžké mít přátele.

„Já sama se obviňuju, Saint.“

Povzdechla a pustila mou ruku. „To jsem si myslela. Ale jednou se přes to budeš muset dostat. Jak probíhá vyšetřování?“

To bylo téma, o kterém se mi chtělo mluvit skoro stejně jako o tom, proč Dom skončil s těžkým zraněním na operačním stole.

„Prostě probíhá. Když dojde při nějaké události ke smrti policisty, je vnitřní vyšetřování vždycky složité.“ A bylo složité, protože jsem se záměrně vyhýbala všemu, co by mi mohlo pomoct. Ve hře byli ještě jiní policisté. A také svědci ze sousedství. Dom už svou výpověď řekl, stejně jako parťák toho, který nepřežil. Všechny si vzájemně odpovídaly a detailně objasňovaly to, že jsem neudělala nic špatně, že na mé straně není žádná vina a že mladík, kterého jsem byla nucena zastřelit, byl odhodlaný ve střelbě pokračovat, dokud nebude mít volnou cestu. Ale já jsem se necítila očištěná. Naopak, cítila jsem se neschopná a vinná. Ne proto, že jsem stiskla spoušť, ale že jsem ji stiskla pozdě.

„Určitě se nakonec všechno vyřeší,“ uklidňovala mě Saint. „Neříkají ti tví nadřízení, že si o tom máš s někým promluvit? To je příliš těžká situace, abys ses z ní dostávala sama.“

Saint uměla skvěle zvládat své emoce. Proto byla, myslím, tak dobrá v krizových situacích, které musela řešit každý den. Snažila se zvládat stresy a tragédie, které prožívala na svém pracovišti, ještě tam a pak šla domů s čistou hlavou, takže ji nepronásledovaly a neměla z nich deprese. Takhle všechno pustit a nechat za sebou, to jsem já neuměla.

„Měla bych jít na pohovor s psycholožkou zítra,“ odpověděla jsem. To „měla“ říkalo všechno. Kdybych našla nějakou výmluvu, abych se tomu vyhnula, abych nemusela poslouchat, že pouze trpím pocitem viny toho, kdo přežil, využila bych jí. Prostě jsem selhala. Věděla jsem to a nepotřebovala jsem, aby mě k tomu závěru někdo přivedl. Na druhou stranu mi bylo jasné, že pokud se chci vrátit do práce, budu muset tuhle nepříjemnost absolvovat. Budu se muset přinutit lehnout si na nějakou koženou pohovku a nechat si hlavu vyšetřit.

Když jsme došli k mému autu, Saint se zastavila, naklonila hlavu na stranu a upřela na mě vážný pohled.

„Udělej to, Royal,“ řekla. „Poslechni si, co ti ta psycholožka řekne. Ať je to co je, nebudeš se muset přes to dostávat sama.“

Objala mě jednou rukou a já jsem jí to trochu rezervovaně oplatila. Ať to bylo cokoliv, v tuhle chvíli mi bylo jasné, že už to nezasahuje jenom mě.

„Včera večer jsem se pokusila přimět Asu, aby mě odvezl domů,“ řekla jsem a pousmála jsem se.

Pozvedla rezavé obočí. „Zase?“

Pokrčila jsem nos a otevřela jsem dveře svého starého SUV. „Pořád mi říká, že nemá zájem. Možná se mu prostě nelíbím.“

Tiše odfrkla a zatáhla si zip na kabátu, protože vítr zesílil a bylo opravdu chladno.

„To víš, že se mu líbíš. Možná tím jen říká, že právě teď se nelíbíš sama sobě.“

Moc se mi její vysvětlení nezamlouvalo, ale nepřela jsem se s ní. Opravdu jsem se v tuhle chvíli moc nelíbila sama sobě. Vyhrnula jsem si rukáv mikiny na jedné ruce a ukázala jí zápěstí. Šokovaná vydechla. „Hrozně jsem se opila a dostala se do něčeho, do čeho jsem se neměla dostat,“ řekla jsem na vysvětlení. „Asa mě z toho vytáhl a pak se o mě staral do doby, než jsem vystřízlivěla, abych byla schopná dojet domů.“

„Nash říká, že i při všem tom, co má Asa za sebou, je to slušný chlap,“ poznamenala Saint, i když trochu nejistě, jako by ona o tom zase tak přesvědčená nebyla.

Jenom jsem pokrčila rameny a obrátila se k autu. Mrzlo a trvalo celou věčnost, než se motor zahřál.

„Slušný chlap je nuda, pokud to znamená, že se s ním nemůžu dopracovat ani k polibku,“ prohlásila jsem. Znělo to mrzutě a frustrovaně a Saint zakroutila hlavou.

„Mám dojem, že si cíleně říkáš o problém.“

Jenže její varování nepadlo na úrodnou půdu. Opravdu jsem si říkala o problém, ale problémy se nevracejí zpátky, takže to bylo tak jako tak sporné.

„Nevím, jestli si říkám o problém, ale něco hledám a nemyslím si, že je na tom cokoliv špatného,“ odpověděla jsem.

„Samozřejmě že není, ale to se změní, až budeš mít odznak zpátky a vrátíš se do služby. Měla bys o tom uvažovat, Royal.“

Takhle daleko jsem přemýšlet nechtěla. Vlastně jsem nechtěla o ničem z toho přemýšlet.

„Zavolám ti v pondělí po pohovoru s psycholožkou,“ řekla jsem, když už Saint o krok ustoupila, abych mohla zavřít dveře. „A vyřídím Domovi tvůj pozdrav.“

„Dominik tě má rád bez ohledu na to, co se stalo, však víš.“

Přikývla jsem a už podruhé v tomhle odpoledni jsem ucítila, že se mi do očí tlačí slzy. „To dělá všechno ještě horším. Zítra si o tom promluvíme.“

Zamávala mi a zamířila ke své malé jettě, která se zahřeje stokrát rychleji než můj malý tank. Klidně jsem si mohla dovolit něco novějšího a elegantnějšího, ale můj 4runner se mnou byl už od teenagerovských let a pojilo mě k němu tolik dobrých vzpomínek, že jsem se nemohla odhodlat zbavit se ho.

Dom mě opravdu měl rád a já jsem měla ráda jeho. Měl na mě velký vliv a vnímala jsem ho jako svůj hlas rozumu. Byl bezpochyby můj hrdina a ještě mnohem víc; byl ten, kdo mi vždycky připomínal, že musím mít větší cíl než jen být hezkou dívkou. Nebýt jeho, zřejmě bych uvěřila, že život pro mě bude jedna velká zábava, když se stalo zřejmým, že mi genoví bohové nadělovali oběma rukama, pokud jde o fyzické atributy. A stejně tak mi připomínal, že mám mnohem vyšší hodnotu, než abych sloužila jen jako atraktivní doprovod do společnosti. Byla jsem chytrá, byla jsem schopná a chtěla jsem něco dokázat. Kdybych neměla Doma, který ve mě věřil a podněcoval mě, nikdy bych nedosáhla cílů, jež jsem si vytýčila, a zřejmě bych skončila jako moje matka.

Při tom pomyšlení jsem se zachvěla.

Měla jsem mámu ráda, opravdu, ale neměla jsem trpělivost snášet její nemožný výběr partnerů a vůbec způsob, kterým střídala muže, jako by to byl nějaký sport. Vždycky mi byla víc přítelkyní než matkou. Měla mě skutečně ráda, byla jsem celý její svět, ale nemohla jsem vyplnit prázdné místo, které v jejím životě zůstalo, když se můj otec rozhodl, že neopustí svou ženu a neutvoří rodinu s námi. Přes tohle se matka nikdy nedostala a výsledkem bylo, že se neustále snažila najít tu pravou lásku, bohužel vždycky tam, kde ji najít nemohla.

Moje máma byla krásná žena a to, jak vypadám, jsem přirozeně zdědila po ní. Byla také notorická cizoložnice a v téhle roli prošla do mých teenagerovských let tolika manželstvími a vztahy, že jsem je skoro přestala registrovat. Když jsem byla mladší, bylo mi to nepříjemné a styděla jsem se za to, ale jak jsem dospívala, začala jsem si uvědomovat, že prostě není šťastná, že nikdy nebyla šťastná, a jakkoli mě milovala a lpěla na mně, nemohla jsem zacelit prázdnotu v jejím srdci. Postupně jsem se smířila s tím, co mezi námi bylo, nekladla jsem jí otázky a jen se ji snažila podporovat, jako vždycky podporovala ona mě. Přestože ve mně její střídání mužů vyvolávalo odpor, měla jsem ji opravdu ráda a stejně tak mi vyhovovalo všechno, co jsem zdědila po ní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Asa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.