Jay Crownover

ROWDY

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2014

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-296-6

Prolog

Salem

Na své dětství nemám moc dobrých vzpomínek.

Vybavuju si jen spoustu otcových zákazů, příkazů a nesouhlasných pohledů a skoro žádné matčino zastání.

Bydleli jsme v malém texaském městečku Lovelessu, které dělalo svému jménu čest. Byla jsem dcerou duchovního, a i když by to u muže ctěného a váženého za kazatelnou sotva kdo čekal, musím konstatovat, že doma se projevoval jako tyran. O to to bylo horší. Žádal ode mě jediné: být poslušná, neodmlouvat a chovat se, jak se sluší a patří. Problém byl v tom, že to bych už nebyla já.

Když mi bylo devět let, podařilo se mi přesvědčit matku, aby mi dovolila přihlásit se do výběru exkluzivní taneční skupiny. Toužila jsem po něčem, co by mi dělalo opravdovou radost a pomohlo mi překonávat někdy až trýznivou rutinu všedních dnů v naší rodině. Byla jsem velmi pyšná a vzrušená, když mě potom přijali, jenže otec prohlásil, že tenhle druh tance neodpovídá slušným mravům a jeho dcera se v žádném případě takovým způsobem na veřejnosti vystavovat nebude. To je prý pro něho nepřijatelné. A takhle to šlo v mém životě pořád. Matka se nikdy neodvážila říct své mínění a postavit se proti otci ani tehdy, když věděla, že tím může dát své dceři něco, po čem velmi touží. Cokoliv, co šlo proti otcovým přáním nebo jím bylo shledáno za nevhodné a neslušné, skončilo striktním zákazem, stejně jako každý můj pokus dělat něco jedinečného, čím bych vybočila z jeho představ o tom, co je správné. Moji rodiče se mě snažili vtěsnat do příliš malé škatulky nabarvené nabílo a převázané stuhou tradice, a to, jaká jsem ve skutečnosti, jim nikdy nebylo dost dobré.

Moji situaci ještě zhoršoval fakt, že v mé mladší sestře se rodiče viděli a byli na ni velmi hrdí. Zkrátka dcera podle všech jejich představ. I já jsem měla Poppy z celého srdce ráda. Byla přátelská a laskavá, ale taky poddajná, poslušná a připravená kdykoliv splnit otci, co mu na očích viděla.

Od počátku jsem věděla, že se svou povahou nebudu nikdy tak dokonalá jako moje obdivuhodná mladší sestra a že také nemám v úmyslu stát se spokojenou ženou v domácnosti jako matka. Zkrátka nezapadala jsem do zavedených představ o tradiční mexické ženě, jak si to moc přál otec. Proto jsem se v devíti letech rozhodla, že půjdu v životě vlastní cestou. Viděla jsem světlo na konci tunelu, jenom jsem musela být trpělivá.

A když nadešel pravý čas, utekla jsem. Vyrazila jsem do světa přesně s tím typem kluka, jaké můj otec nenáviděl. Musela jsem to udělat, i když mi ještě nebylo ani osmnáct. Musela jsem se dostat z domu, protože jinak bych to snad nepřežila. Utekla jsem z Lovelessu bez ohlédnutí a už jsem se tam nikdy nemínila vrátit.

Tehdy jsem skoro žádného ze svých rozhodnutí nelitovala. I dnes, kdy jsem dospělá, si za svým stojím, ať už se to ukáže jako dobré, či špatné. Jsem samostatná a nezávislá. Mám silnou vůli a věřím si. Jdu v životě svou cestou a mohu říct, že až dosud je to cesta velmi úspěšná. Jistě, stalo se, že jsem zakopla, že jsem se ocitla ve tmě a chtělo se mi plakat nebo že mě přepadly chvíle, které mi připomněly, že mí rodiče nejsou jediní, koho jsem v tom malém texaském městě opustila. Vždycky jsem se však snažila nést plnou odpovědnost za své štěstí a duševní pohodu a tak mi to vyhovovalo.

Se sestrou Poppy jsem stále udržovala kontakt. Náš vzájemný vztah byl výborný, přestože se vdala za muže, kterému jsem před pár lety nemohla přijít na jméno. Poppy v Lovelessu zůstala. Bohužel. Já jsem to město kvůli vzpomínkám na svůj tehdejší život tak nenáviděla, že jsem se nedokázala přimět ani k tomu, abych přijela na její svatbu. Ta se samozřejmě konala pod otcovým bedlivým dohledem v jeho kostele. V tu dobu jsem se ráda přesouvala z místa na místo, takže Poppy měla možnost navštěvovat a poznávat velká města, která jsem právě považovala za svůj domov. V průběhu let se však její návštěvy stávaly vzácnějšími a nyní s ní čím dál častěji udržuju kontakt pouze po telefonu.

Zpočátku mě mé toulavé cesty zavedly do Phoenixu a pak do Rena, na obě místa předtím, než na mě zavolalo Los Angeles, po němž brzy následoval New York. Zkusila jsem taky New Orleans, pár let jsem to táhla v Austinu a docela nedávno jsem přistála ve Vegas a něco z jeho světel, ruchu a neustálého proudění lidí, z pocitu měnlivosti a pomíjivosti, jež město vyzařuje, ve mně uvízlo. Zůstala jsem v té neonové džungli mnohem déle než v jiných městech, jimiž jsem prošla, a položila v ní základ své úspěšné kariéry, která postupně vyplynula ze všech mých rozhodnutí, o nichž byli mí rodiče skálopevně přesvědčení, že se stanou mojí zkázou.

Měla jsem skvělou práci, krásný byt, a dokonce jsem chodila s klukem, který měl blíž k serióznosti, než se mi běžně líbilo, a právě v tu dobu mě zčistajasna zastihl telefonát od syna Phila Donovana.

Phil byl v mém světě legenda – opravdový velikán tatérského byznysu, neboť vzbuzoval v každém tatérovi chuť vyrovnat se mu a v každém zákazníkovi touhu mít jeho umělecké dílo na sobě. Zkrátka byl to průkopník. Seznam těch, které k tatérskému řemeslu přivedl a inspiroval je, by byl kilometry dlouhý. Phil byl svrchovaně nadaný a soudě podle slov jeho syna Nashe teď také těžce nemocný s mizivou nadějí na to, že by se mohl uzdravit. Nash měl tedy zdědit jeho stávající tetovací studio v centru Denveru s úkolem rozjet další, nové studio v takzvaném LoDo, denverském Lower Downtownu. A k tomu mu doporučil do funkce manažerky mě.

S Philem Donovanem jsem se setkala pouze jednou. Bylo to během jakéhosi mítinku ve Vegas a já jsem tehdy chtěla tohoto věhlasného atraktivního muže poznat. Phil byl opravdu skvělý příklad stárnoucího rockera, ale také to byl okouzlující, kultivovaný muž a cosi z jeho chování na mou nevyzpytatelnou duši silně zapůsobilo. Hodiny a hodiny jsme spolu hovořili a nakonec mi nabídl, že mě bude tetovat. Kdo by ode mě mohl chtít, abych to odmítla? A tak jsem následující den strávila pod jeho jehlou a během toho, jak na mě pracoval, jsem mu stačila vylíčit celý příběh svého života. Bylo to, jako bych se zpovídala ze všech svých hříchů před tetovaným knězem.

Když se mě zeptal, odkud jsem, a já mu odpověděla, že odevšad, jenom se zasmál. Ale když jsem pak řekla, že jsem vyrostla v malém texaském městečku jménem Loveless, měla jsem pocit, že se v jeho chování něco změnilo. Začal být pozornější, kladl mi spoustu otázek, a než byla krásná, elegantní a zcela tradiční Panna Maria Guadeloupská na mém lýtku hotová, zdálo se mi, že o mně ví víc, než jsem o sobě věděla, nebo spíš chtěla vědět sama.

Rozloučili jsme se a mě ani ve snu nenapadlo, že si na mě ještě někdy vzpomene. Byla jsem spokojená, že se mohu chlubit kérkou od Phila Donovana, a to mi stačilo. Proto mě Nashův telefonát zastihl zcela nepřipravenou a v první chvíli jsem měla chuť jeho nabídku bez uvažování odmítnout. Samozřejmě mi bylo líto, když mi řekl, jak na tom Phil je, ale opustit Vegas se mi v žádném případě nechtělo. Navíc jsem věděla, že v Coloradu jsou hory a je tam zima, a obojí mě vůbec nelákalo. Jenže když jsem se už chystala Nashovi odpovědět, že nemám zájem, stačil mi ještě říct, abych se podívala, co je o jejich studiu na internetu – jací tatéři tam působí a jaké mají výsledky. Phil si prý byl jistý, že o tu práci budu mít zájem. Nevím, jak k té jistotě dospěl, ale když jsme hovor skončili, opravdu jsem si ze zvědavosti jejich studio na svém telefonu našla.

Marked měl prvotřídní pověst. Lidé z oboru mu dávali nejvyšší hodnocení a portfolia prací, která studio prezentovalo, byla úchvatná. Ale teprve když jsem si prošla stránky jednotlivých tatérů, celý můj svět a moje budoucnost se během chvíle přenesly z Vegas do Denveru.

Na malém displeji telefonu se totiž objevila tvář, která ve mně okamžitě vyvolala jedinou pevnou a vždy příjemnou vzpomínku, jež se mi uchovala z mládí. Tvář jediného člověka, který zůstal v mé mysli, ať jsem byla kde byla a cítila se jakkoliv; tvář jediné mužské osoby, jež ve mně kdy vyvolávala pocit, že je správné, abych byla sama sebou, a dokonce že je to skvělá věc. Hleděla na mě dospělá verze modrookého chlapce, jenž mě jako jediný dokázal přijímat takovou, jaká jsem, a s nímž jsem nikdy neměla problém. Byla to tvář Rowlanda St. Jamese, neboli Rowdyho, chlapce od vedle, který byl tak milý a tak nevinný a tak moc měl strach z toho, aby ho neposlali zpátky do děcáku, že se bál být sám.

Vzpomínám si, že když ho Poppy poprvé přivedla k nám na zahradu, hrozně se snažil být zábavný a veselý, aby na nás udělal dojem a přijaly jsme ho mezi sebe. Přesto si vybavuju jeho velké smutné oči, tak smutné, až se mi nad ním svíralo srdce. Každé malé dítě by si mělo umět hrát, dělat povyk a nehledět na to, jestli se ušpiní, ale zdálo se, že je to běžné u všech malých dětí, jenom ne u Rowdyho.

Říkám, bylo mi ho líto, protože jsem přesně věděla, jak mu je. Ještě jsem ani pořádně nebyla v teenagerovském věku, a přesto jsem měla strach přijít domů s odřenými koleny a špinavým nebo potrhaným oblečením. Co by na to řekl můj tyranský otec? Křičel by na mě, jistě by mě nějak potrestal a zakázal by mi to málo, co jsem měla povolené, a za to mi žádné zábavy světa nestály, takže jsem se obvykle smířila s tím, že jsem seděla stranou a pozorovala, jak se baví ostatní. Jenže jakmile se objevil Rowdy, už jsem tam neseděla sama.

V tu dobu jsem poprvé zjistila, jaké má Rowdy úžasné výtvarné nadání. Jeho kresby byly čisté a upravené, ale obvykle ne moc zábavné, žádné legrácky, takže mi nehrozilo domácí vězení za to, že hraju piškvorky nebo podobné hlouposti. To jsem ještě netušila, že když dám Rowdymu pár čistých archů papíru a barevné pastelky, objevuju v něm něco, co mě doslova unese. I v deseti letech dokázal malovat obrázky, třeba krajiny, které vypadaly jako ve skutečnosti a zasloužily si zarámovat a někde pověsit na zeď. Byl skutečně velmi nadaný a tehdy jsem ho vlastně poprvé slyšela smát se. Hrozně rád maloval, rád si kreslil skici a bavil se s barvami, takže kdykoliv jsme skončili stranou od ostatních, tohle nás spojovalo. Kreslení a malování. Já sama jsem neuměla kreslit vůbec, ale byla jsem šťastná, když jsem viděla, že je při tom šťastný on.

Třebaže nás od sebe dělil věkový rozdíl a on byl kluk a já holka, pochopil cosi z toho, co jsem už tehdy cítila já – že je třeba chtít víc a být víc, než v čem jsme v tu dobu vězeli. Byl moje spřízněná duše a uměl potěšit mé srdce, když můj běžný život byl tak šedivý a pustý. Byli jsme dvě děti, jež se snažily vydržet se svými rodiči, kteří nás buď nechtěli, nebo nám nerozuměli. Byli jsme sice něco jako vyděděnci a dívali se na své rodiny a životy v nich zvnějšku, ale aspoň jsme tam vně mohli stát spolu. Rowdy byl prostě nejlepší kamarád a přítel, jakého jsem kdy měla – a stále jím je. Někdy jsem však uvažovala, jestli mu opravdu vyhovovuje být stranou od všeho se mnou a vnímat svět pouze s nosem přilepeným na sklo, neboť jsem si všimla, že je další osobou v mém životě, oslněnou dokonalostí, aspoň z pohledu rodičů, mé sestry Poppy. Dívali jsme se, jak se všechno pohybuje kolem nás, a nikdy jsme se necítili být toho součástí, ale on přitom nespustil oči z mé mladší sestry.

Vždycky jsem věděla, že Poppy je pro něho ta pravá ze sester Cruzových, ale to se v mých posledních chvílích v Lovelessu změnilo. Právě když se Plymouth Belvedere se mnou na sedadle vedle řidiče chystal vyrazit z příjezdové cesty domu mých rodičů, zahlédla jsem ve zpětném zrcátku blankytně modré oči. Vyskočila jsem z auta a v tom zlomku vteřiny se naše spřízněnost a hlubší pouto, založené na nesounáležitosti s druhými, změnilo v něco jiného. Najednou jsem ho viděla staršího, jako někoho, kdo je mnohem víc než jen rozpačitý chlapec. Bylo mu sotva patnáct a byl příliš mladý na to, aby měl ve svém pohledu tolik zoufalství, jako kdyby ztrácel to jediné, co má; příliš mladý, aby najednou vypadal tak dospěle a jako někdo jiný. V tomhle krátkém okamžiku se náhle stal pro mé bušící srdce tím vyvoleným a zároveň zapovězeným. Ani jeden z nás nebyl na toho druhého připravený; v osmnácti letech jsem neměla ponětí, jak kruté je to, co jsem se chystala udělat, a jak dlouho to v něm zůstane, ale musela jsem ho políbit na rozloučenou. Musela jsem mu dát vědět, že pro mě byl v tolika různých ohledech důležitý, i když jsem odjížděla a nikdy se nemínila vrátit.

Jenže teď, díky šťastnému řízení osudu a zásluhou Phila Donovana, na mě Rowdy znovu hleděl, dospělý a úžasný. Pořád byl blonďák, pořád s úsměvem, který mi dokázal rozbušit srdce, ale teď už mohutnější a méně nevinný a jeho modré oči nyní musely soupeřit se záplavou tetovaných obrazců. Bylo to jako dívat se do křišťálové koule a vidět v ní všechno, co jsem najednou chtěla. Vidět to a říkat si: tohle by měla být moje budoucnost.

Bez jediné vteřiny přemýšlení jsem znovu zavolala Nashovi a řekla mu, že jeho nabídku beru. Mluvil sice ještě cosi o tom, že budu muset absolvovat přijímací pohovor, ale to už jsem sotva pro vzrušení vnímala. Jistě, bylo by dobré zjistit si další podrobnosti, než se sbalím a vyrazím do Denveru, ale v tuhle chvíli jsem měla před očima jen svou novou destinaci a na mysli jasný cíl. Chtěla jsem vědět, jestli ještě pořád platí ta sounáležitost mezi námi, to nepopiratelné spojení a síla, která nás dávala tak skvěle dohromady, když jsme byli příliš mladí a příliš ztracení, abychom věděli, co si s tím počít.

Neváhala jsem ani chvilku a závazky se studiem, v němž jsem pracovala, jsem zrušila, i když v tom hrálo roli, že právě podepsali dohodu o uspořádání jakési tatérské reality show, a já jsem měla podezření, že mě v ní chtějí využít jako marketingové lákadlo. Také jsem chtěla zamířit do New Yorku na focení, které jsem měla zajištěné pro jeden tatérský časopis. Jak dny plynuly, byla jsem čím dál nedočkavější. Už jsem chtěla být v Coloradu a vidět, jak vypadá dospělý Rowdy ve skutečnosti. Umírala jsem touhou poznat, jak ho změnily roky, po které jsme se neviděli, kromě toho, že ho udělaly neodolatelně sexy mužem. Už tehdy byl velmi osobitý, ale zároveň milý a přátelský, prostě pohodář, i když jeho život byl všechno jen ne lehký. Vždycky jsem ho obdivovala a záviděla mu, jak se vypořádává s čímkoliv, co mu osud přichystal. Já jsem byla přesný opak. Se vším jsem bojovala a to mě vyčerpávalo.

Bojovala jsem se vším, s čím se bojovat dalo, a to, na čem opravdu záleželo, v hluku toho boje zanikalo a ztrácelo význam.

Naházela jsem své věci do auta a znovu vyrazila na cestu. Bylo to však poprvé, co jsem opouštěla jedno místo a mířila k druhému s jasnou představou, kde skončím. A dělala jsem to nejen v očekávání toho, že se shledám s jedinou šťastnou vzpomínkou, kterou jsem v sobě uchovávala ze svého minulého života, ale zároveň mě lákala vzrušující vidina, že tak budu moct budovat s novou generací tatérských bohů impérium, jež bude pokračováním Philova odkazu ve světě. A já jsem milovala silné výzvy.

Když jsem v květnu dorazila do Denveru, ohromilo mě, jaké je to krásné čisté město, a zcela mě uchvátilo panoráma Skalistých hor, které se v dálce rýsovalo. Samotné město mělo v sobě život, a jeho atmosféra se lišila od atmosféry jiných měst, v nichž jsem kdy pobývala, takže mě okamžitě napadlo, jak hroznou jsem mohla udělat chybu, kdybych tu nabídku odmítla. Když jsem se nadechla, měla jsem pocit, jako by ve mně ten horský vzduch všechno měnil. Nebo že by to bylo nedostatkem kyslíku? Denver leží míli nad mořem a pro městskou dívku bez aklimatizace je dost obtížné dýchat v téhle nadmořské výšce.

Našla jsem si malý zařízený byt. Koneckonců byla jsem vycvičená ve změnách způsobu života a kočování z místa na místo, i když jsem chvílemi musela samu sebe přesvědčovat, že nejsem cvok, když se stěhuju do zcela nového státu na základě chvilkového rozmaru a fotky pěkného mladíka. Dala jsem se do gala, udělala si vlasy, přemázla si rty krvavě rudou rtěnkou, obula si boty s nejvyššími podpatky, jaké jsem měla, a vydala se okouzlit svého možného budoucího zaměstnavatele.

Můj nový šéf byl fešák. A stejně tak jeho partneři v byznysu. Vážně by mohli být jeden jako druhý v kalendáři, který by představoval nejatraktivnější tetované a piercingované muže Denveru. Také oni si mě prohlíželi a jistě i posuzovali, co asi můžu být zač. A nejen mě, ale i mé kérky, a ne jen tak po očku, ale aby viděli, jestli jsem schopná rozlišit dobrou a špatnou práci. Zřejmě jsem musela v jejich inspekci obstát, protože dosti zvláštní a dosti energická drobná blondýna s dítětem se na mě usmála a řekla jim, aby mě přijali. A tak mi pan Sexy s vytetovanými plameny na hlavě, tedy Nash – jak bych mohla nepoznat, kdo to je, z pouhých očí –, to místo nabídl. Samozřejmě že jsem přijala. Ten s černým čírem a sebevědomým vystupováním udělal pár sarkastických poznámek a šlehl po mě úsměvem, který by mi rozehřál krev, kdybych si nevšimla, že má dosti nápadný snubní prsten. Bylo zřejmé, že s těmihle dvěma není lehké pořízení. Odpověděla jsem, že i když to pro mě jako novou nebude snadné, těším se na práci a vážím si příležitosti začínat s nimi od začátku projektu. Už jsme se chystali rozejít a já jsem řekla, že se nemůžu dočkat, až začneme, když jsem zaslechla jeho hlas.

Byl hlubší, ale pod barytonem se stále ozývalo měkké texaské huhňání, na které jsem si vzpomínala ze všech těch dřívějších let. A když se jeho hlava vynořila na vrcholu schodiště, uviděla jsem jeho oči. V první chvíli se v nich objevil zmatek, ale potom, jak na mě zíral, se jejich výraz začal měnit. Poznal mě, ale jako by pořád nevěřil, že to jsem já. Nemohla jsem si pomoct a musela jsem se usmát. I když on nevypadal vůbec nadšeně, že mě vidí, na rozdíl od něho mě zaplavil pocit štěstí a v tu chvíli jsem věděla, vlastně jsem si tím byla jistá, že jsem se rozhodla správně. Zamířila jsem k němu, jako by nás k sobě přitahovalo nějaké silové pole, a na dřevěné podlaze do ticha klapaly v rytmu tepu mého srdce vysoké podpatky mých bot.

Zastavila jsem se těsně před ním. Přestože zůstal stát na schodech jeden stupeň pod vrcholem a já byla na podpatcích, pořád měl hlavu výš než já. Byl široký v ramenou, statný a zíral na mě jako na zjevení.

A také jsem jím byla. Zjevení z jeho minulosti, stejně jako byl on zjevením pro mě.

Přejela jsem mu prstem po nose a musela jsem se přemoct, abych se k němu nenaklonila a nepřitiskla rty na jeho lehce svěšená ústa.

„Ahoj, Rowlande,“ pozdravila jsem ho jeho pravým jménem, aby si mohl být jistý, že jsem to opravdu já. Trhl sebou. „Pěkně jsi vyrostl.“ Hodnou chvíli jsme na sebe mlčky hleděli a já jsem uviděla, že mu z tváře zmizela všechna barva. „Salem,“ vydechl přiškrceným hlasem.

Měl z boku na krku vytetovanou masivní kotvu, a jak mu pod ní vzrušeně tepal pulz, vypadala jako živá.

Ohlédla jsem se. „Takže se uvidíme v pondělí. Jestli budete potřebovat, abych vyplnila nějaký formulář, pošlete mi ho mailem.“

Když jsem ho míjela a začala sestupovat ze schodů, dala jsem si záležet, abych se otřela paží o jeho hruď. Doslova jsem cítila, jak mu buší srdce a chvěje se. Určitě to bylo spíš z šoku, než že by na něj zapůsobily mé ženské půvaby, ale na tom nezáleželo.

Poprvé za celý svůj život jsem věděla, že jsem přesně tam, kde mám být.

První kapitola

Rowdy

Kulečníkové koule se hlasitě sťukly a rozkutálely se po biliárovém stole. Žádná z nich, ani jednobarevná, ani ta s pruhem, však neskončila v kapse. Opřel jsem se o tágo a díval se na situaci na stole.

„Člověče, koukám, že se ti zatraceně nedaří,“ poznamenal Jet.

A ve více ohledech než pouze v jednom. Jenom jsem odfrkl a podíval se přes stůl na svého nejlepšího přítele Jeta Kellera. Poslední dobou jsme se často nevídali. Obvykle byl někde na cestách s nadějnými kapelami nebo jako rocková hvězda s vlastní partou, a dnes to byl vzácný večer, kdy pobýval ve městě a netrávil ho doma se svou krásnou ženou. Normálně bych se na pokec s ním těšil, ale teď… Jak řekl, zatraceně se mi nedařilo.

Sáhl jsem na odkládací stolek po láhvi piva. Běžně bylo pivo nejlepším lékem na všechny životní problémy, ale se zmatkem, který se mi teď honil hlavou a nedával mi spát, nedokázalo nic udělat, ať jsem ho do sebe lil sebevíc. Přešlápl jsem z nohy na nohu a sledoval, jak Jet poslal skoro každým šťouchem nějakou kouli do kapsy. Taky jsem nechápal, jak se může naklonit nad stolem, aby zahrál další úder, aniž by se mu ty jeho upnuté kalhoty na zadku roztrhly. Pořád jsem mu říkal, že jestli chce mít děti, měl by si koupit nějaké normální levisky; to byl jeden z obvyklých žertů mezi námi. Když jsem si představil, jak jsou ty jeho koule, ne ty kulečníkové, utiskované, bylo mi jich líto.

Znal jsem Jeta dlouhé roky a byl jsem zvyklý na jeho rockový ohoz. Hodil se k němu, k jeho osobnosti. Nosil ho na scéně i mimo ni. Ale tady, v tom šupáckém baru daleko od frekventovaných míst města, do něhož jsem ho zatáhl, to zase tak úplně ono nebylo. Jenže mně šlo o to, abychom neskončili někde blízko našeho tetovacího salonu, protože jsem nechtěl narazit na svou nejnovější spolupracovnici.

Už tak pro mě bylo dost těžké vídat ji každý den ve studiu. Musel jsem se hodinu za hodinou tvrdě přemáhat, abych na ni nevypálil některou z těch tisíců otázek, které mě napadaly. Chtěl jsem se dozvědět všechno, všechny odpovědi, ale bylo mi jasné, že i kdyby byla nakrásně ochotná mi je dát, nemohlo to nic změnit na skutečnosti, že mě tehdy před lety zradila. A tak jsem mlčel a na nic se neptal. Držel jsem pusu na zámek, dělal si své věci, aniž bych se na ni díval a jakkoli ji oslovoval, a ze všech sil jsem se snažil vyhýbat se všem místům mimo studio, kde hrozilo nebezpečí, že bych na ni mohl narazit. Jenže tahle moje taktika vyhýbat se jí, jak jen to jde, znamenala, že teď pro mě byla zapovězená hospoda vedle studia a stejně tak Bar, který vlastnil a vedl můj blízký přítel. To byla jediná dvě místa, kam jsem nejčastěji chodil se svými kamarády a se zbývajícími členy našeho gangu z tetovacího studia, a tak se dalo předpokládat, že se tam objeví i Salem. Proto jsem zatáhl Jeta do podniku, který vypadal, že se v něm neuklízelo od dob coloradské zlaté horečky, a kde na nás všichni podezíravě zírali.

„Jo, mám za sebou pár divných týdnů,“ odpověděl jsem.

Jet zvedl tmavé obočí a ukázal mi, abych si postavil koule pro další hru.

„Chceš říct, že to má něco společného s tou kočkou z Vegas?“

Cítil jsem, že jsem bezděčně ztuhl. „Možná.“

Chvíli mi trvalo, než jsem srovnal koule do trojúhelníku, pak jsem se sklonil nad stolem a zůstal opřený oběma rukama o jeho okraj. Tetované klouby mi téměř zbělely, jak jsem ruce křečovitě svíral. To byla skvělá věc, mít partu blízkých přátel, kteří člověku nahrazují rodinu. Nikdo se před druhými neuzavíral, s ničím se před nimi netajil, a tak se všichni snažili vstoupit do problému, jenž člověka trápí, aby mu mohli pomoct.

Jet kývl na servírku, která působila, jako by tuhle práci dělala už sto let, a objednal další piva. Napadlo mě, jestli je k smrti unavená, nebo k smrti unuděná. Kdybych nebyl takový cvok, mohli jsme být v Baru, kde by nás obsluhovala Dixie. To byla jiná třída. Dixie byla kočka, zrzka s ležérním chováním a zářivým úsměvem, navíc kdykoliv ochotná nechat se stáhnout do postele a druhý den ráno nic neočekávat. O to víc mě tahle Betty, jak stálo na její jmenovce, popuzovala.

„Co jsi o tom slyšel?“ zeptal jsem se Jeta.

Zazubil se na mě a zakroutil hlavou, jako by chtěl říct, že jsem hlupák. Nebyl jsem z těch, kteří se snadno naštvou, a ani teď jsem k tomu neviděl důvod. Zastával jsem názor, že problémy mají tendenci vyřešit se samy, a čím víc se lidé snaží do toho procesu zasahovat, tím větší je pravděpodobnost, že všechno ještě zhorší. Pokud šlo o mě, pevně jsem věřil, že co se má stát, se stane, a nikdo s tím nic neudělá.

Jet dal servírce dýško a podal jedno pivo mně.

„Jenom že je to perfektní holka. Prý si ničím nezadá s Corou, umí to s klienty a o vedení tatérského salonu ví všechno. Prostě dokonalá posila do vašeho týmu. Ale ještě jsem slyšel, že ty se jí vyhýbáš, jako kdyby přišla z leprosária, a ne z města hříchu.“

Cora Lewisová byla manažerka tatérského salonu, ve kterém jsem pracoval. Byla malá, drobná, ukecaná a opravdová šéfka nás všech a spolu s Jetem jsem ji řadil mezi své nejbližší přátele. Ale že byla okamžitě pro, aby Nash Salem přijal, aniž ji jen napadlo zeptat se, co na to říkám já, to mě naštvalo a vyvolalo ve mně pocit, že jsem na vedlejší koleji. Zdálo se, že se všichni do Salem zbláznili. Pořád ji vychvalovali a říkali, že je doslova spásou pro naše studio, které se rozšiřovalo do nové lokality. Zkrátka všichni, s nimiž jsem pracoval, ji považovali za jednoznačný přínos Markedu a záruku jeho světlé budoucnosti.

Na rozdíl od nich jsem si já přál, aby se vrátila tam, odkud přišla, a vzala si s sebou všechny mé vzpomínky a city spojené s ní. Po tom, co jsem se tak dlouho a usilovně snažil pohřbít svůj život, který jsem prožil před příchodem do Colorada, jsem v žádném případě nepotřeboval každodenní připomínku toho, že jsem obě sestry Cruzovy miloval a obě ztratil.

„Ano, je to krásná kočka,“ souhlasil jsem. „Vždycky byla.“

Salem Cruzová měla všechno, co dnešní pin-up girl potřebuje k tomu, aby dokázala zbláznit každého muže. Měla figuru s úžasnými křivkami, nádherné dlouhé vlasy se zářivým rudým pruhem vpředu, oči barvy obsidiánu a ústa zformovaná rtěnkou do krvavě rudého našpulení. Každý den vypadala, jako by právě skončila focení před nějakým vypulérovaným hot rod veteránem z padesátých, a její styl byl dokonale promyšlený tak, aby působil elegantně i sexy. A stejně tak na mě každý den mrkal její malý monroe piercing na rtu a každý den jsem se snažil nevšímat si, že její tetování na pažích je perfektně provedené a hodné nejen mého obdivu, ale i ocenění jako řemeslníka i umělce. Podobně jsem se ze všech sil snažil nevybavovat si vzpomínky, jak mě těmi pažemi objímala, když jsem byl ze všeho vylekaný mladíček a ona dělala, co mohla, abych se cítil líp.

„Odkdy ji vlastně znáš?“ zeptal se Jet. Neměl ponětí, jak je ta otázka pro mě těžká.

„Vyrůstal jsem v sousedství její rodiny v Texasu. Jako kluk jsem strávil v jejich domě spoustu času.“

Tenkrát samozřejmě vypadala jinak, mnohem konzervativněji a zdaleka ne tak provokativně. Vlasy měla tmavší, ale oči stejně tmavé a tajemné jako dnes. Také úsměv měla jako dnes a stejně jako tehdy se mi rozbušilo srdce, když prošla kolem mě nebo se o mě náhodně otřela. Tehdy jsem to považoval za něco špatného. Myslel jsem, že nesmím reagovat na dívku, o které vím, že není pro mě. Teď jsem však věděl, že Salem nelze odolat a je prakticky nemožné bránit se jejímu kouzlu.

„Takže proč ty chladné vztahy?“

Za normálních okolností jsem byl příjemný a přátelský, zkrátka dobrý společník, kterého ženy zajímaly a v žádném případě se jich nestranil. Uměl jsem s nimi mluvit, což mi umožňovalo získávat si k nim cestu a tak jim dát, po čem touží. Jenže se Salem jsem toho nebyl schopný. V jejím případě jsem nemohl najít slova, z nichž by nebyla cítit výčitka, nebo dokonce zášť. Vřel ve mně hněv vůči ní za to, že mě opustila, a ještě víc, že se tak náhle do mého života vrátila.

„Odešla z Lovelessu, když mi bylo patnáct. Prostě se sbalila a v noci zmizela s největším drogovým dealerem ve městě. Její otec byl duchovní a mladší sestra ji zbožňovala, takže to pro ně všechny byl šok.“ Sáhl jsem po pivu, dal si pořádný hlt a ztěžka povzdechl. „A pro mě taky.“

Byl jsem z celé své mladé duše zamilovaný do Saleminy sestry Poppy. To byla má jediná, středobod mého života. Tedy byla jím do doby, než jsem ji následoval na univerzitu a nakonec se od ní dozvěděl, že si nejsme souzeni. Salem byla moje důvěrná kamarádka, něco jako moje zpovědnice, ale možná ještě větší význam pro mě měla tím, že nabízela přátelství a pochopení osamělému klukovi, o kterého nikdo nestál. Byla to má nejlepší přítelkyně, bez níž jsem se cítil ztracený, a když potom z města bez jediného slova rozloučení odjela, bylo to podruhé v mém životě, kdy jsem se cítil opuštěný. Znovu z něj odešel někdo, ke komu jsem si vytvořil silný vztah, a zanechal mě prázdného a ještě smutnějšího, než jsem byl dřív.

„Takže mezi vámi byl silný vztah, jak říkáš, a potom zmizela a tohle je poprvé, co ses s ní po deseti letech setkal, a jsi z ní celý vedle. Je to tak?“

Kdyby to bylo tak jednoduché. Sestry Cruzovy mě těžce poznamenaly tím, že se v mém životě objevily a zase z něj zmizely. Obě. Byl bych dokonale šťastný, pokud bych už ani o jedné z nich do konce života neslyšel a nemusel na ně myslet.

Nemít vlasy nagelované a upravené ve stylu Johnnyho Deepa z filmu Cry-Baby, v jednom kuse bych si je frustrací prohrabával.

„Nejsem z ní celý vedle. Jenom jí nemám co říct. Deset let je dlouhá doba a teď je pro mě cizí ženská.“ A taky ať bych jí řekl co řekl, stejně by to nepochopila správně, protože by to bylo poznamenané hněvem a vzpomínkami.

„Dobrá, takže je pro tebe cizí ženská – dodávám supersexy cizí ženská. Jenže místo abys s ní mluvil a flirtoval jako obvykle, je z tebe zamlklý podivín. Vlastně ne, jsi z ní naprosto a totálně vedle, to je to.“

Chvíli jsem uvažoval, jestli ho nemám vzít tágem přes kebuli, ale neudělal jsem to, protože mám slabost pro jeho ženu a nerad bych, aby se na mě naštvala.

„Drž zobák. Že bys zrovna ty byl ten, kdo má komentovat, jak se chovám?“

Samozřejmě jsem to mínil v žertu a taky jsem chtěl změnit téma, ale viděl jsem, že sebou trhl a ruka na láhvi se mu bezděčně sevřela.

Jet pracoval tvrdě, a když si něco usmyslel, byl rozhodnutý dosáhnout svého za každou cenu. A teď se snažil prosazovat kapely, ve které věřil, a dělat jim jméno. V tom byl skvělý, ale musel tomu hodně obětovat. Měl vlastní nahrávací studio, ale tahle práce ho nutila jezdit tam, kde ta muzika byla. To znamenalo, že byl věčně pryč, v L. A., v Nashvillu, New Yorku, Austinu, nebo dokonce v Evropě. Bylo to pro něj těžké, protože s Ayden se vzali teprve před dvěma roky a pořád mezi nimi byla opravdová láska. Viděl jsem, že jim to oběma takhle nevyhovuje, ale ani jeden z nich si nestěžoval, a jak jsem řekl, osud je osud bez ohledu na to, co má ten mizera pro nás připravené.

„A u vás je všechno okay?“ zeptal jsem se. Nemínil jsem strkat nos do jejich věcí, ale chtěl jsem změnit téma, protože jsem netoužil hrabat se před ním ve své minulosti.

„Ale jo, Ayden a já jsme okay, ale všechno ostatní se tak nějak sere.“ Zakroutil hlavou a pohlédl na mě zpod zamračeného obočí. „Ayden bude žádat, aby jí přeložili postgraduál do Austinu.“

Chvíli jsem mlčel, abych neřekl nějakou hloupost.

„Takže se tam chcete odstěhovat?“

Dopil pivo a položil tágo na stůl.

„Chcete…? Nechceme, ale okolnosti nás k tomu nutí, protože je to nejrozumnější. Když Ayd přejde na UT do Austinu a dokončí studium tam, budu se s ní moct vidět častěji než dvakrát nebo třikrát za měsíc. Panebože, vždyť je to moje žena! Ale štve nás to. Naši přátelé jsou tady, její bratr je tady a Cora má dítě.“ Znovu zakroutil hlavou a ztěžka povzdechl. „Je to její nápad, ale i tak mě to štve. Zmodernizoval jsem studio v domnění, že to bude stačit, ale jak vidno, je to pořád málo.“

Věřil jsem, že se mu do toho nechce, ale ten důvod byl pochopitelný.

„A kdy se Ayden dozví, jestli bude moct přejít do Austinu?“

„Nevím, ale nějakou dobu to potrvá. Dostat se na postgraduál není jen tak, a i kdyby nebyli proti, musela by tam jet a absolvovat přijímací pohovor a pak ještě projít spoustou dalších formalit, než by to bylo oficiální. Ale před Rulem nebo Nashem o tom zatím mlč. Ani Shaw a Coře to Ayd ještě neřekla. Chce s tím počkat, dokud si nebudeme jistí, že do toho opravdu půjdeme.“

Rule a Nash společně řídili tetovací studio a Shaw byla nejen Aydenina nejlepší přítelkyně, ale také Rulova manželka, kterou si nedávno vzal. Všechny tři dívky měly k sobě v našem malém světě víc než blízko, a kdyby se Rule nebo Nash před nimi podřekl o tom, co Jet s Ayden chystají, byl by oheň na střeše. Tyhle tři spolu opravdu držely a pomyšlení, že by se jedna z nich z Denveru odstěhovala, by zcela určitě způsobilo pozdvižení.

„To je vážně velká novina a držet to v tajnosti by nemuselo být nejlepší,“ mínil jsem. „A řekla Ayden Asovi, že uvažuje o odchodu z Denveru?“

Asa byl Aydenin starší bratr, který se teď Romovou zásluhou chytil v jeho Baru jako barman. Byl tak trochu divoká karta a v naší partě se ještě nestačil natolik etablovat, abychom ho považovali za její neodmyslitelnou součást. V Denveru se usadil pouze proto, aby byl blíž své sestře. Přesto mezi nimi panovalo napětí způsobené tím, že se Asa v minulosti pohyboval na hraně zákona a málem na to doplatil životem. Teď se však oba snažili nechat minulost za sebou a najít k sobě nový vztah.

Jet přikývl a opřel se bokem o stůl. Opravdu jsem čekal, že mu kalhoty při každém pohybu prasknou. Tohle byl vděčný zdroj neustálého popichování, kterým jsme ho nešetřili.

„Mluvili o tom spolu a Asa jí řekl, ať udělá, co pro sebe uzná za nejlepší. Podle mě ji zklamalo, že se ji nesnažil přemlouvat, aby zůstala.“

Všiml jsem si, že na nás ze vzdáleného kouta baru vrhá kradmé pohledy skupina chlápků, jen o pár let starších než my. Věděl jsem, že do tohoto ošuntělého prostředí moc nezapadáme. Dovedl jsem si představit, že tu někdy panují drsné způsoby, ale starali jsme se o sebe a místní jsme nijak neomezovali, tak jsem žádnou nepříjemnost nepředpokládal.

„Třeba přišel na to, že je to tak správné,“ odpověděl jsem trochu roztržitě, zatímco jsem po očku sledoval situaci. „Tak dlouho ji využíval a chtěl od ní, aby dělala věci pro něho, a když ho tenhle styl života málem přivedl do hrobu, možná si uvědomil, že by teď měla dělat něco pro sebe. Ví, že je s tebou šťastná. Proč by ji od toho sobecky zrazoval?“

Asa byl záhada. Objevil se zčista jasna a zatáhl Ayden nejen do vlastních problémů s gangem pomstychtivých motorkářů, ale taky zpátky do její minulosti, ze které se tak pracně dostávala. Výsledkem bylo, že skončil v kómatu a Ayden s Jetem si navlékli snubní prsteny. My ostatní jsme plavovlasého jižana přivítali a přijali mezi sebe, ale všichni jsme ho ostražitě pozorovali. Měl obrovské štěstí, že se Rulův bratr Rome vrátil z armády do civilu a zvláštním řízením osudu se stal majitelem Baru. Starší Archer si pak z nějakého důvodu Asu oblíbil a dal mu práci, která mu dokonale vyhovovala. A teď, myslím, všichni čekáme, jak se to s ním vyvine.

Muži, kteří nás pozorovali, dali hlavy dohromady a ten, co vypadal na jejich vůdce, se na mě ušklíbl a ukázal mi vztyčený prostředník.

Postavil jsem láhev s pivem na stolek a podíval se na Jeta.

„Zdá se, že tady místním vadíme. Možná by nebylo na škodu vypadnout.“

Nebyl jsem proti menší bitce ve starém dobrém stylu. Koneckonců do doby, než jsem na konci prvního ročníku nechal studia na univerzitě, jsem hrál fotbal a pořád jsem měl slušnou figuru, i když jsem byl spíš typ James Dean než hospodský rváč. V každém případě jsem byl vyšší než většina těch, kteří se o nás tak zajímali, a zcela jistě v lepší kondici, ale v posledních letech jsem si rád myslel, že už jsem dospělý a tyhle pitomosti mám za sebou. Navíc jsem usoudil, že bude lepší vyhnout se rvačce, ze které bych si mohl odnést poraněné klouby, takže bych nemohl dělat svou práci.

Jet přikývl na souhlas, jenže vzápětí se ukázalo, že jsme se k ústupu rozhodli pozdě. Právě jsme mířili k východu, když se muži rozhodli, že nás nenechají odejít jen tak. Zastavili jsme se a najednou jsme proti sobě měli tři zjevně opilé chlapy středního věku, kteří vypadali, že se nikdy neživili jinak než manuální prací. Ten, co mi ukázal prostředník, si mě změřil od hlavy až ke špičkám odřených kovbojských bot, vyzývavě mi pohlédl do očí a rýpl jednoho ze svých kumpánů loktem, až hekl.

„Kdo si myslíš, že ten chlápek je?“ zeptal se ho. „Že by Elvis?“ Pak se podíval na Jeta. „A kdo bys měl být ty? Ozzy Osbourne? Nebo Marilyn Manson? Někdo by vám měl připomenout, fešáci, že Halloween je až v říjnu.“

Cítil jsem, že Jet vedle mě ztuhl, ale ani jeden z nás se nepohnul.

„Jak dlouho vám trvá, než si ty svý vlasy takhle načančáte?“ pokračoval. „Byla by škoda, kdyby vám někdo tu parádu poopravil.“

Měl jsem úžasné vlasy a trvalo mi déle, než by mi bylo milé přiznat, abych je dostal do toho správného retro stylu. A jestli ten chlap naznačoval, že má v úmyslu mi na vlasy sáhnout, udělal by dobře, kdyby si to ještě jednou rozmyslel. Chystal jsem se mu říct, že nechceme žádné problémy a odcházíme, když jsem postřehl, že zvedá ruku. Chtěl jsem ho chytit za zápěstí a pokusit se ho přesvědčit, aby se vykašlal na rozbroje, ale ten, kterého šťouchl loktem, mě předešel a svého velkohubého druha zadržel.

„Poslyš,“ podíval se na mě, „jako bych tě měl odněkud znát.“

„Nevím odkud. Tady jsme poprvé… a naposledy.“

Chlap svraštil obočí a zíral na mě, jako by vzpomínal, odkud mě zná. Ten druhý vypadal, že se po mně znovu chystá vyjet, když jeho druh konečně luskl prsty.

„Už to mám. Že jsi hrál za univerzitní tým v Alabamě?“

Teď jsem na něj zůstal zírat já. Z toho období mého života mě tady nemohl nikdo znát. Nikdo. Navíc to už bylo spoustu let a hrál jsem jen jednu sezónu.

Zaslechl jsem, že se Jet vedle mě uchichtl, ale já jsem nechtěl pustit šanci na to, že se dostaneme ven bez konfliktu. „Jo, hrál, ale už je to dávno.“

„Já jsem tam tenkrát taky byl, myslím na univerzitě, a Crimson Tide pro mě byli jako náboženství. Vzpomínám si, že jsi hrál zadáka. Všichni říkali, že máš velký potenciál. Byl jsi rychlý a ten rok jste získali Sugar Bowl. Rowland…, ale příjmení už nevím. Je to tak?“

Rozpačitě jsem si mnul vzadu krk. Zbývající kumpáni superfandy alabamského univerzitního týmu ztichli a teď už se na mě dívali úplně jinak. Jasně, popuzené modré límečky mohl uklidnit jedině fotbal.

„Rowdy St. James,“ řekl jsem.

Muž přikývl. „Jasně, Rowdy, protože jsi byl divoký a nikdo nevěděl, co v příští chvíli uděláš a na který pole vyrazíš. Ale pak se něco stalo, nevím co, a zmizel jsi. Jenom si vzpomínám, že o pohár jsi už nehrál a následující sezónu taky ne. A taky o tobě jednou mluvili na ESPN. Prostě jsi zmizel a všichni se ptali proč.“

To v žádném případě nebylo něco, co bych s ním chtěl probírat, zvlášť ne před partou chlapů, kteří se znovu tvářili, jako by si to s námi chtěli vyřídit.

Pokrčil jsem rameny a přiměl se k rozpačitému úsměvu. „To víš, nevydržel jsem ten tlak psychicky. Nebyl jsem na to stavěný, to nebylo pro mě.“

Profesionální fotbalová kariéra mi opravdu nebyla souzená, ale s psychickým tlakem to nemělo nic společného. Zato to mělo úplně všechno společné s tím, čemu jsem se chtěl v dalším životě věnovat s plným úsilím. Ale ani o tom jsem s těmihle otravy neměl v úmyslu diskutovat.

„Ale byl jsi slibný talent, to musím říct. Škoda žes nevydržel.“

Znovu jsem jen pokrčil rameny. Opět to nemělo nic společného se schopností vydržet, ale s faktem, že jsem pár týdnů před pohárovým zápasem málem utloukl k smrti starting quarterbacka. Panebože, co se to děje, že to nejhorší z mé minulosti se vrací a odmítá zůstat tam, kde jsem to nechal?

Existoval jen jediný způsob, jak se odtud dostat. Chytil jsem superfandu za rameno a houkl bojový pokřik týmu alabamské univerzity Alabama Crimson Tide: „ROLL TIDE!“

Muž okamžitě odpověděl stejným způsobem, což vyvolalo další diskusi o univerzitním fotbalu, která samozřejmě přešla na řeč o denverských Broncos a jejich tragické prohře v Super Bowl minulý rok. A než si toho stačili chlapi všimnout, podařilo se mně a Jetovi vyklouznout ven, když jsme nechali dohadující se hlasy a cinkání pivních lahví za sebou.

Na parkovišti se Jet rozchechtal, až se za břicho popadal, a já jsem si nemohl pomoct a pleskl ho zezadu přes hlavu.

„Přestaň se smát jako idiot!“ zavrčel jsem na něj.

„Panebože, co to mělo znamenat, to ‚Roll Tide‘?“

Odemkl svůj nablýskaný Dodge Challenger a nastoupili jsme.

„Co kdybys mi raději poděkoval, že jsem nás dostal ven se zdravou kůží?“

Nastartoval a vzápětí jsem sebou trhl, protože na mé ušní bubínky tvrdě zaútočily dunící kytary a ječivé vokály. To, čím se Jet živil, byla pěkná tvrďárna. Nikdy jsem nepochyboval, že je skvělý muzikant, ale metal, který miloval a hrál, nepatřil k mému oblíbenému hudebnímu žánru. Ztlumil jsem hlasitost a znovu ho tím rozesmál.

„Tak co je to ‚Roll Tide‘?“

„Povzbuzování ve fotbale. Ale tomu vy muzikanti nemůžete rozumět.“

„Já se přece na fotbal dívám, když je v telce.“

„Jo, jasně. Viděl jsem tě. Díváš se pět minut a pak se buďto zkáruješ, nebo se začneš shánět po papíru a tužce, abys mohl za půl hodiny napsat dvacet nových písniček. To není žádné dívání se na fotbal, kámo.“

Nepřel se se mnou. „Přesto nechápu, jak ses mohl tak proslavit tím, že jsi honil po hřišti šišku. Vím, že jsi hrál fotbal, když jsi byl mlaďoch, ale že jsi byl tak dobrý, aby o tobě mluvili na ESPN a znal tě každý hospodský frajer ve Státech, to je pro mě novina.“

„Já jsem žádnou šišku nehonil. Já jsem ji chytal a běžel s ní dopředu. A jediný důvod pro to, aby se o mě někdo tak či onak zajímal, byl, že jsem toho bez vysvětlení nechal.“

Podíval se na mě koutkem oka a já jsem se úmyslně otočil na druhou stranu.

„Předpokládám, že mi to nechceš vysvětlit ani teď.“

„Předpokládáš správně.“

„Hrome! Myslel jsem, že mistr v utajování své minulosti je moje drahá, ale teď koukám, že na tebe nemá.“

Jenom jsem zabručel.

Abych řekl pravdu, nikdy jsem o své minulosti pořádně nepřemýšlel. Po tom, co jsem následoval Poppy na univerzitu, jsem jí nabídl své srdce, a když ho rozcupovala na cucky, rozhodl jsem se, že do tak riskantního podniku, jako je láska, už nikdy a s nikým nepůjdu. Nechal jsem školy, protože jinou možnost jsem po incidentu s quarterbackem v podstatě neměl, a udělal jsem totéž co Salem: sbalil jsem si pár věcí a vyrazil do světa.

Nechal jsem Texas se všemi vzpomínkami, které se k němu vázaly, s fotbalem, s univerzitou a s Poppy Cruzovou, daleko za sebou, kde zůstal do doby, než se před několika týdny do mého života vrátila Salem, dokonce s takovou samozřejmostí, jako by ho nikdy neopustila.

Jet měl pravdu. Byl jsem z toho celý vedle, že je Salem v Denveru, a vůbec jsem si nebyl jistý, jestli se ještě někdy dám znovu do pořádku, pokud v mé blízkosti zůstane. Tahle dívka mě už jednou zruinovala. Nikdy nezapomenu, jak mi bylo, když z mého života odešla. Nechtěl jsem ji mít nikde kolem sebe. Nevěřil jsem, že se dokážu ubránit jejímu přitažlivému kouzlu. Bál jsem se, že se do ní opět zamiluju, a ona mi pak znovu dá vale a zanechá mě prázdného a opuštěného.

Druhá kapitola

Salem

Dívala jsem se na pěknou elegantní blondýnku, která stála proti mně na druhé straně přijímacího pultu. Na první pohled bylo vidět, že je nervózní. Zcela zjevně se tu necítila dobře. Dokonale padnoucí kalhotový kostým a kabelka značky Gucci na rameni jasně prozrazovaly, že do tetovacího salonu zřejmě vstoupila poprvé v životě. Příjemně jsem se na ni usmála a tázavě zvedla obočí. Tohle byla moje práce, řídit provoz, informovat klienty o tom, co jim můžeme nabídnout, a přesvědčit je, že se u nás setkají pouze se špičkovými tatéry. A stejně tak bylo mou povinností zajistit, aby nikdo z nich neudělal chybu, kterou by potom někdo musel nosit na svém těle až do smrti.

Ženě mohlo být kolem osmadvaceti nebo devětadvaceti, takže byla přibližně stejného věku jako já, a cosi na ní mi říkalo, že musela dlouho váhat, než se odhodlala do Tetovacího studia Saint vstoupit. Byl to nový podnik, který Nash otevřel nedlouho po smrti svého otce. Nacházel se v samém centru té luxusnější části LoDo a byl mnohem modernější a elegantnější než staré studio v Capitol Hillu kousek od Colfax Avenue. Tatéry, kteří pracovali zde, vybral Rule a Nash. Oba, Rule i Nash, byli zkušení a neskutečně dobří, a protože to bylo zbrusu nové studio, Nash pro něj chtěl nejen vybudovat pověst, ale také v něm zřídit obchod s oblečením a dalším zbožím s vazbou na tatérskou kulturu. Proto jsem trávila víc času zde než ve starém studiu, kde měli všichni původní tatéři své základní pracoviště. I oni sem však na střídačku docházeli, aby pomohli nové studio rozjet a přilákat zákazníky.

Dnes byl Rowdyho den a za normálních okolností bych se na to těšila, kdyby se ovšem nerozhodl předstírat, že se buď neznáme, nebo že vůbec neexistuju. Trvalo to už měsíc a pokaždé, když na mně jeho blankytně modré oči na okamžik spočinuly, v další vteřině už uhnuly jinam a jeho hezkou tvář zkřivil popuzený výraz. Nejednou jsem se ho snažila dostat do situace, kdy bychom se ocitli sami a mohli si promluvit, ale vyhýbal se tomu jako čert kříži a já jsem nebyla zvyklá nahánět muže, takže jsem vážně nevěděla, co s tím.

Blondýna naprázdno polkla a pootevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale opět si to rozmyslela. Viděla jsem, že jí musím pomoct. „Co byste si přála, madam?“

Byla to opravdu noblesní žena, skutečná dáma, ale když na mě upřela oči barvy oceánu, vypadala ustrašeně.

„Chtěla bych…“ Opět zaváhala a všimla jsem si, že její pohled zabloudil někam za mě. Postřehla jsem, že se za mnou objevil Rowdy. Byla jsem na něho tak citlivá, tak vědomá si prostoru, který zaujímal, a vzduchu, který kolem sebe šířil, že jsem se ani nemusela ohlížet, abych věděla, že tam je. Elegantní blondýnka znovu naprázdno polkla a zdálo se mi, že skoro vytřeštila oči. Jistě, Rowdy byl atraktivní mladík, a když se usmál, bylo těžké jeho šarmu nepodlehnout, ale tahle žena vypadala, jako by se chystala omdlít.

„Mohu vám nějak pomoct, drahoušku?“ zeptal se Rowdy.

Během pár týdnů jsem už pochopila, že Rowdy se do koketování nemusí nutit a umí to. Pro krásné dívky nebo ženy měl vždycky svůdný úsměv, slovo lichotky nebo jen zvláštní lesk v oku. Jeho šarm byl nenucený, stejně jako humor, jímž své klienty, ale i přátele dokázal uvolnit. Kdybych ho neznala jako chlapce, brala bych to jako jeho přirozenou vlastnost, ale takhle jsem věděla, že je to něco víc než běžná nedbalá ležérnost. Že je to jakási osobní stylizace, kterou se záměrně prezentuje světu.

„Nechcete se na chvíli posadit a prohlédnout si naše portfolia?“ zeptala jsem se ženy, když jsem viděla, jak přes mé rameno zírá na Rowdyho a z tváře jí mizí barva. „Přinesu vám sklenici vody a můžeme si pohovořit, co vás k nám přivedlo.“ Usmála jsem se na ni v naději, že ji to uklidní a možná odvede její pozornost od toho, z čeho je tak nesvá.

Zavrtěla hlavou s perfektně upravenými vlasy a sundala ruce z pultu. Všimla jsem si, že se jí u boků sevřely v pěst. Znovu se podívala na mě, pak opět plaše pohlédla směrem, kde za mnou postával Rowdy, a o krok couvla.

„Tak na tohle jsem nebyla připravená,“ řekla.

Trochu zvláštní způsob, jak z toho vycouvat, pomyslela jsem si, ale budiž. Je lepší vzdát to hned než marnit čas nás všech a rozhodnout se k tomu až v den domluveného sezení nebo se vyděsit a utéct při prvním dotyku jehly. To není pro byznys nikdy dobré.

„Však víte, kde nás najít, kdybyste si to ještě rozmyslela,“ řekl Rowdy.

Znělo to pohodově a zdálo se, že ženu uklidnil. Přesto popadla kabelku, otočila se a rychlým krokem zamířila ke dveřím, jako by se už nemohla dočkat, až bude venku. Její chování bylo zvláštní, ale v tatérském salonu jsem se už setkala i s podivnějšími reakcemi. Cítila jsem, že se Rowdy za mnou pohnul, a bylo mi jasné, že se opět chystá bez jediného slova odejít. Jenže teď už jsem toho měla dost a nemínila ho nechat, aby mě pořád takhle ignoroval.

I když bylo studio plné a všichni ostatní tatéři pracovali na svých klientech, vyskočila jsem ze židle a chytila ho za košili. Byla černá s bílým lemováním a lesklými perleťovými patenty vpředu a já jsem celý den obdivovala, jak vyhrnuté rukávy dávají vyniknout barevným obrazcům na obou jeho předloktích. Strávila jsem značnou část dne tím, že jsem ho po očku sledovala.

„Co je? Pusť mě,“ zavrčel a chytil mě za zápěstí. Svraštil pískově světlé obočí a kotva na boku krku mu začala poskakovat.

Instinktivně jsem si ho přitáhla blíž, takže se nade mnou musel sklonit, a jediné, co jsem viděla, byly oči barvy letní oblohy.

„Přestaň dělat, jako bych tady nebyla,“ řekla jsem strohým, odměřeným tónem. „Přestaň se mi vyhýbat.“ Už jsem těch her mezi námi měla vážně dost. Nejen že jsme museli pracovat v jedné firmě a pobývat spolu v jednom prostoru, ale já jsem se tu neocitla náhodou. Byla jsem tady kvůli němu a dříve či později se to bude muset dozvědět. Dozvědět a pochopit, jak je to důležité.

„Já se ti nevyhýbám.“ Kdykoliv mluvil se mnou, všechna vstřícnost a přátelský zájem, které obvykle vkládal do svých slov, byly pryč. Přitáhla jsem si ho ještě blíž, až jsme vzájemně cítili svůj dech, a přitom mi neušlo, že mu cuká v koutku oka.

„Ale ano, vyhýbáš, a už toho začínám mít dost. Že děláš všechno, abys se mnou nemusel promluvit jediné slovo, a vyhýbáš se mi, jako bych byla prašivá, to bych ještě pochopila. Ale že se mě vůbec nezeptáš na Pop…“ Víc jsem vyslovit nestihla, protože mi přikryl dlaní ústa a druhou rukou, kterou mě stále držel za zápěstí, si mě prudce přitáhl na hruď.

„Ani o tom se mnou nezkoušej mluvit, Salem,“ řekl mi tiše téměř do ucha.

Zachvěla jsem se, i když ne strachem. Konečně jsem byla přitisknutá k němu, jenom čas a místo byly naprosto špatné. A vzápětí to potvrdil ostrý hlas Cory, která na Rowdyho vyštěkla, aby mě pustil.

Okamžitě ji poslechl. Pohlédla jsem na něj – nosní dírky se mu chvěly vzrušením a jeho jasně modré oči ztmavly. Věděla jsem, že zuří, skutečně zuří, ale konečně se aspoň trochu podobal chlapci, kterého jsem si pamatovala.

„Je ti jasné, že si musíme promluvit,“ řekla jsem klidně, a dokonce jsem se na něj usmála. Cítila jsem, že ať udělám cokoliv, vyvedu ho tím z míry ještě víc.

O pár kroků ustoupil a pohlédl na mě. „Musíme… Pokud by to bylo na mně, tak ne.“

Naklonila jsem hlavu na stranu a podívala se mu do očí. „Tím, že nebudeme o minulosti mluvit, ji ze svých životů nevymažeme.“

Něco zabručel a podíval se na drobnou blondýnu, která právě sestoupila po schodech z horního poschodí a zastavila se vedle mě. Cora měla malé dítě s Rulovým bratrem Romem, a já jsem nemohla uvěřit, že vypadá tak skvěle. Byla stejně štíhlá jako před porodem a taky stejně odhodlaná do všeho mluvit, jak jsem se dozvěděla od těch, co ji znali. Holčička jménem Remy, nebo RJ, jak jí všichni říkali, zůstávala doma s Cořiným otcem, aby mohla Cora dopoledne pracovat na poloviční úvazek a její partner řídit provoz svého baru. Já jsem se s Rulovým starším bratrem ještě nesetkala, ale byla jsem velmi zvědavá na muže, který dokáže vydržet s Cořinou prudkou povahou celý den. Přesto to byla skvělá ženská, i když měla ve zvyku strkat nos do všeho, o čem neměla ponětí nebo co se jí netýkalo. Mezi Rowdym a mnou byla pouta, jež nás k sobě vázala, jenom se ukazovalo, že rozplést je a splést zpátky je těžší, než jsem si myslela.

„Co tu vyvádíte?“ vyjela na nás Cora. „Nevidíte, že tu máme zákazníky, vy pitomci!“

Rowdy se ohlédl a znovu se podíval na mě. Přimhouřil oči a na jeho hezké tváři se objevil výraz někoho, kdo se za žádných okolností nenechá rozhodit. Ledově klidný úsměv byl zpátky a tmavě modrý odstín, který předtím tančil v jeho očích, zmizel.

„Neznepokojuj se, jenom jsme si něco vyjasňovali.“ Mrkl na ni, otočil se na kovbojských botách a vracel se na své pracoviště. V další půlhodině žádné sezení neměl, ale nepochybovala jsem, že se do té doby nějak zaměstná, aby už se mnou nemusel přijít do styku.

Cora se opřela bokem o pult a čekala, až vyřídím platbu dvou končících klientů a odpovím dalšímu na telefonu na pár otázek. Samozřejmě mě vyvedlo z míry, jak Rowdy reagoval na zmínku o mé sestře, ale ještě víc mě šokovalo, jak vztekle a popuzeně se ke mně choval. Celých deset let jsem se s ním neviděla, a když jsem opouštěla Loveless, byl to mladý chlapec, který měl celý život před sebou. Nedovedla jsem si představit, co se mohlo stát, že to v něm vyvolalo takový odpor ke mně.

Mezi Poppy a Rowdym byl po mém odchodu z Lovelessu i nadále těsný vztah. Věděla jsem to, protože než se vrátila z univerzity domů, zůstávaly jsme spolu v kontaktu. Teď byla naše komunikace mnohem skrovnější. Také jsem věděla, že když oba skončili střední školu, Rowdy si pro další studium vybral univerzitu v Alabamě, aby se nemusel odloučit od Poppy, přestože mu prestižní katolická Univerzita Notre Dame ve státě Indiana nabídla mnohem lepší podmínky. Už mi ale nebylo známo, co se mezi nimi odehrálo a co vedlo Rowdyho k tomu, že se rozhodl opustit nejen Poppy, ale celou svou budoucnost a vzdělání. A to mi teď nešlo z mysli. Potřebovala jsem, aby mi to vysvětlil, protože jinak jsem neměla šanci udělat si jasný obraz o tom, kdo vlastně Rowdy jako dospělý muž je.

Cora čekala, až vyřídím telefon, a pak mě požádala, abych s ní šla nahoru. Nechtělo se mi o tom mluvit, ale usoudila jsem, že to nemůžu odmítnout. Nash a Rule konečně podepsali mou smlouvu, ale rychle jsem poznala, že jakousi vůdčí osobností celého podniku je Cora. Ona řídila jejich loď a já jsem nechtěla tak brzy po svém příchodu vyvolávat mezi nimi vlny.

Líbilo se mi v Denveru. Líbila se mi přívětivá a svěží atmosféra města. A stejně tak se mi líbili i mí spolupracovníci a muži a ženy v jejich vnitřním okruhu. Rulova žena byla naprosté zlatíčko a nepochybovala jsem, že v ní ten tetovaný krasavec našel svou ideální partnerku. Také Nashova přítelkyně byla sympatická dívka. Moc toho nenamluvila, ale když něco řekla, bylo to vždycky milé a chytré a pohlížela na Nashe jako na svého boha. S Jetem jsem se setkala jen jednou, ale jeho žena Ayden se nejmíň dvakrát týdně zastavila ve studiu, aby si pokecala s Corou, a připadala mi chytrá a příjemná. A samozřejmě jsem měla moc ráda Coru. I ta byla chytrá, ale navíc velmi osobitá a plná živočišné energie. Vnímala jsem ji tak trochu jako svůj vzor, jenom právě teď jsem měla strach, že se mi chystá dát kapky za to, co jsme tu předvedli s Rowdym. Ale to nic neměnilo na skutečnosti, že všichni byli opravdu výborní lidé, a čím dál víc jsem si uvědomovala, že jsem si nemohla vybrat lepší místo, kde svou pouť skončit.

Horní poschodí bylo z větší části prázdné. Byla tam kancelář, kterou Cora sdílela s Nashem a Rulem, a pak spousta prostoru, jenž čekal, až bude přebudován na módní butik v retro stylu. Byla jsem přesvědčená, že bude vydělávat peníze. Jenom bylo třeba přestat mluvit o tom, co by tady kdo chtěl mít, a realizovat to. Měla jsem dojem, že Nash s Rulem mají z budování obchodu a online prodeje tak trochu strach, navíc Philova smrt byla stále čerstvá, takže se všichni pořád ještě snažili najít jako vlastníci podniku půdu pod nohama. V každém případě bylo dobře, že jsem se tu ocitla. To, co se tady chystalo, mi dokonale vyhovovalo. Hrozně ráda jsem se zabývala problematikou oblečení, stejně jako jsem měla blízko ke kultuře tetování a modelingu. Nemohla jsem se dočkat, až se budu i já podílet na úsilí udělat z Markedu zavedenou a prosperující značku.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rowdy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.