Jay Crownover

NASH

Copyright © Jennifer M. Voorhees, 2014

All rights reserved

Translation © Jiří Beneš, 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace

nesmí být bez písemného svolení nakladatele

reprodukována jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním

nebo zaznamenáváním na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-278-2

Věnováno všem,
kteří potřebujete připomenout,
že jste úžasní právě takoví, jací jste!

Prolog

Saint

Střední škola…, to nebyly mé nejlepší roky

V životě každého člověka existuje okamžik, který jednou provždy změní směr jeho cesty. A takový okamžik se v mém životě udál večer, v den narozeninové oslavy Ashley Maxwellové.

Nepatřila jsem k těm, kteří jsou celí diví do bujarých večírků. Nepila jsem alkohol, nezkoušela to s drogami a od kluků jsem si držela odstup, takže jsem neměla důvod na takové akce chodit. Navíc jsem nebyla nejštíhlejší, což mi samozřejmě nepřidávalo na sebevědomí, takže když se někdo pokusil začít se mnou mluvit, zrudla jsem jako krocan a nic pořádného jsem ze sebe nedostala. Je jasné, že pro takovou dívku to byla hotová muka, muset se pohybovat v prostředí středoškolských teenagerů, ale většinou se mi to dařilo zvládat, protože jsem se držela stranou a snažila se být co nejméně nápadná. Tohle aspoň platilo až do posledního ročníku, kdy jsem dostala šatní skříňku hned vedle Nashe Donovana.

Prvních pár týdnů jsem dělala jakoby nic a nevšímala si ho, ostatně jako jsem byla zvyklá chovat se ke všem jiným, kteří se těšili oblibě mezi spolužáky a soustřeďovali kolem sebe hloučky. Držela jsem se zásady, že když na sebe nebudu upoutávat pozornost, nebude se mi vysmívat a pohlížet na mě s útrpností, kterou jsem občas v jeho úžasných nachově zbarvených očích zahlédla. Vydrželo mi to až do dne, kdy jsem těsně před ním upustila učebnici matematiky a on ji zvedl a podal mi ji. Nikdy nezapomenu na to, jak se mi na okamžik zastavilo srdce, ale vzápětí se rozbušilo jako splašené, když na mě jeho neskutečné oči zablýskly. Jaktěživa jsem nic podobného nezažila.

Usmál se na mě, ale samozřejmě si neodpustil poznámku, že jsem jaksi nervózní. V tu chvíli mé ubohé, osamělé srdce sevřel zvláštní pocit. Ještě na mě mrkl a pak už mě nechal být. A já jsem se zamilovala. Zamilovala jsem se až po uši a ta zvláštní tíseň ve mně den po dni vzrůstala, protože od oné trapné příhody s knihou nevynechal jedinou příležitost, aby se na mě neusmál a přátelsky nekývl. Každý den jsem jím byla víc a víc uchvácena a ve své dušičce jsem spřádala fantazie o tom, že je mezi námi něco vážnějšího než jen běžné kamarádství mezi spolužáky a že je nám souzeno, abychom spolu dospěli k úžasnému romatickému vztahu.

Přesto jsem nebyla tak hloupá, abych si neuvědomovala, že on mou zamilovanost nesdílí. Zdál se mi však tak milý, tak sympatický a okouzlující, navíc si mě získal tím, že do mě nikdy nerýpal ani si ze mě neutahoval, že jsem tlustá nebo jak vypadám, jako to běžně dělala spousta mých vrstevníků. To na mě mělo samozřejmě dobrý vliv a posilovalo to mé sebevědomí, takže jsem se cítila víc jako ostatní dívky v mém věku, které se promenádovaly po chodbách a málem před ním a jeho kamarády, neustále vymýšlejícími blbosti, upadaly do mdlob. Asi po měsíci jsem se osmělila tak, že jsem mu začala odpovídat na pozdrav, aniž bych zrudla jako pivoňka. Už jsem nekoktala nebo nemlčela jako němá, když na mě promluvil, a občas se mi dokonce podařilo přidat k nějaké odpovědi úsměv. Byla jsem na sebe opravdu hrdá. A pak se mě jednou v pátek zeptal, jestli půjdu na večírek Ashley Maxwellové. V první chvíli jsem tím byla ohromená, skoro až zděšená, ale pak jsem si začala uvědomovat, že to ve mně vyvolalo vzrušené očekávání. Celou mě to ovládlo a poddala jsem se snění o tom, že je to začátek něčeho většího než jen pouhá výměna žertovných poznámek a úsměvů na školní chodbě. Musela jsem se držet, abych nezačala tančit a tleskat radostí jako poblázněná.

Bylo to víc, než mi obvykle řekl, a byl tak sympatický a choval se tak přátelsky, že jsem přikývla a slíbila mu, že se budu snažit přijít. Ale nechtěla jsem, aby to vypadalo, že jsem z toho celá pryč. Přesto když se na mě usmál a prohlásil, že je to super a že se tak budeme moct víc poznat, nemohla jsem se ubránit pocitu, že se ten večírek stane nejdůležitější událostí v mém dosavadním životě.

Moje starší sestra Faith, pěkná dívka, oblíbená mezi spolužáky, se ve vodách plných žraloků, v nichž se tvořily party a dělo se bůhví co, pohybovala celkem bez problémů. Když se dozvěděla, k čemu se chystám, donekonečna mě vyslýchala a varovala mě, že ti, co i v běžných situacích vyhledávají konflikty a jsou nepříjemní, se mohou pod vlivem alkoholu chovat ještě mnohem hůř. Jenže já jsem se rozhodla, že jí nebudu naslouchat. Představovala jsem si, že se mi nemůže stát nic horšího, než že Nashe neuvidím nebo on neuvidí mě, když se tam objevím, a pak se vrátím domů a skončím jako většinu víkendů u knížky. Prostě jsem ignorovala Nashovu pověst, i když jsem dobře věděla, že je pravdivá, a zcela mě ovládla touha po tom, aby ve mně právě on viděl něco víc než dosud. To byl důvod, proč jsem hodila za hlavu zdravý rozum a odmítala se řídit svým instinktem, který mě nabádal, abych se vyvarovala všeho, co by mi mohlo uškodit.

Dovolila jsem Faith, aby mě celé hodiny obskakovala a hrála si s mými jasně rezavými vlasy, až jsem je měla krásně vlnité a upravené do stylového účesu. Také mi vybrala oblečení, které ze mě sice neudělalo štíhlou roztleskávačku, ale bylo moderní, a dokonce jsem souhlasila s tím, aby mi napatlala na obličej cosi, o čem jsem byla přesvědčená, že mi to pleť ještě zhorší. Ale nakonec jsem musela uznat, že výsledek je nad očekávání dobrý. V každém případě jsem vypadala líp, než jak jsem chodila oblečená a upravená normálně. To mi zvedlo sebevědomí, jaké jsem snad nikdy necítila, a řekla jsem si, že prostě splynu s ostatními a až mě ty neskutečně modré oči najdou, bude to moc fajn.

Faith mi taky poradila, abych tam přišla až po jedenácté hodině, a tak jsem čekala, nervózně si pohrávala s vlasy a moje zjitřená fantazie mi nabízela všechny možné scénáře toho, jak by to mohlo proběhnout. Možná mě požádá o tanec nebo mě vyvede ven a dočkám se svého prvního polibku. A možná mi řekne, že teprve teď vidí, jaká jsem skvělá, a že by chtěl, aby mě mohl považovat za svou dívku. Když se na to dívám zpětně, nic z toho se samozřejmě nestalo a vlastně jsem neměla tušení, co je Nash zač. Jenže zamilovanost je jako droga, ze které však člověk může vystřízlivět pěkně rychle.

A tak jsem se objevila na narozeninovém večírku Ashley Maxwellové patřičně pozdě, vyzbrojená Faithinými radami a vylepšená její péčí, se vzrušeně bušícím srdcem, plným očekávání.

Sotva jsem vstoupila do domu, v němž oslavenkyně bydlela, dolehla k mým uším dunivá hudba a můj optimismus se začal drolit. Kolem mě prošli tři kluci, které jsem znala z chemie, a zjevně mířili do velkého pokoje, v němž to jen vřelo a dunělo. A vzápětí jsem se v tom zmatku ocitla i já. V první chvíli jsem nedokázala najít jediné místo, na které bych mohla s klidem upřít oči; zdálo se mi, že všude, kam pohlédnu, se děje něco, nad čím rudnu studem. Musela jsem se držet, abych na to nezírala s otevřenou pusou, a když jsem se tím chaosem kluků a holek opatrně prodírala dál, cítila jsem, že mě polévá horko a všichni to na mě vidí. Byla jsem z toho úplně vyvedená z míry a začínala jsem tušit, že můj nový účes a ta trocha líčidla nebudou zdaleka stačit, abych do tohoto prostředí zapadla.

Zdálo se, že v kuchyni je to přece jen volnější, tak jsem zamířila tam a očima přitom pátrala po Nashovi. Byla jsem přesvědčená, že jakmile ho najdu, všechno se obrátí v dobré. Znovu se mi rozbušilo srdce, když jsem pomyslela na to, že někde uvidím jeho úžasné oči. Představovala jsem si je rozzářené, jak jsem je vídala, když se na mě usmíval, a už jsem se viděla v pohodě po jeho boku. Veškeré mé očekávání se upínalo k němu – on způsobí, že všechen ten zmatek kolem mě, všechno, co mi bylo cizí a nepříjemné, zmizí jako mávnutím kouzelného proutku.

V jednu chvíli do mě někdo vrazil a vylil mi na pečlivě vybranou halenku cosi červeného a lepkavého. Překvapeně jsem vyjekla, ale ten pitomec se hnal dál, aniž se obtěžoval s omluvou. Celá jsem se chvěla hněvem a cítila to jako další šok. Bylo naprosto jasné, že sem nepatřím, bez ohledu na to, jak je Nash Donovan milý. Začaly se mi třást ruce a musela jsem se opravdu držet, aby mi nevyhrkly slzy.

Ukázalo se, že v kuchyni to není o nic lepší než v hlavní místnosti. Vlastně to v ní bylo ještě horší, protože tam byly láhve s alkoholem a ti, co tam postávali, se zdáli být opilejší než ostatní. A když jsem se snažila dostat ke dřezu, abych se pokusila aspoň trochu odstranit skvrny na halence, bylo to jako přecházet minové pole vulgárních poznámek a sprostých pohledů. Pár kluků se zasmálo a několik dalších směrem ke mně vrhlo opilecké pohledy. A to mi stačilo. Rozhodla jsem se, že hned, jak si otřu halenku, se seberu a půjdu domů. Teď už mi bylo jasné, že tohle prostředí a tihle lidé nejsou nic pro mě.

„Kdo tě sem pozval?“ ozvalo se za mnou a na rameni jsem ucítila čísi ruku.

Mumlavý hlas i ruka nepatřily nikomu jinému než samotné oslavenkyni. Byla opilá a měřila si mě nepřátelským pohledem. Ashley a já jsme nebyly přítelkyně, ale za celé roky, co jsme spolu chodily do školy, se ke mně nijak zvlášť nepřátelsky nechovala. Ale teď… Bylo to horší než zlý sen.

„Cože?“ vyhrkla jsem.

„Ptám se, kdo tě sem pozval,“ opakovala s úsměškem. „Co tě to napadlo, že ses tu ty ocitla?“

Chtěla jsem říct, že mě sem pozval Nash. Že mi řekl, že bychom se mohli lépe poznat, ale nedokázala jsem ze sebe vypravit ani slovo… Protože právě v tu chvíli se objevil.

Vešel do kuchyně, následován dvojčaty Archerovými a Jetem Kellerem. Nebylo pochyb, že ať se tihle čtyři vrtnou kamkoliv, táhnou se za nimi všichni ostatní. Nash měl na sobě své obvyklé oblečení: potrhané džíny, tričko s obrázkem nějaké kapely a tenisky. A taky baseballovou kšiltovku staženou do čela, i když nedokázala skrýt, že má zrudlou tvář a v očích, které jsem tak hledala, nezřetelný výraz. Bylo zřejmé, že už teď je dost opilý, možná dokonce pod vlivem nějaké drogy, a já jsem cítila, že mi první vlákna zklamání bolestně stahují pukající srdce. Rozhlédl se kolem, zavadil o mě pohledem a šel dál. To byla pro mě nejtvrdší rána a musela jsem se kousnout do tváře, abych se nerozplakala.

Tvářil se, jako by mě vůbec neviděl. Neusmál se, nezamrkal na mě, dokonce mi nedal ani kývnutím hlavy vědět, že o mně ví. Jako bych vůbec neexistovala. Zůstala jsem jako opařená. Sevřela jsem roztřesené ruce v pěst a snažila se najít únikovou cestu, abych se uchránila od dalších šoků a zklamání.

Ashley už zřejmě zapomněla, že jí svou tloušťkou a ošklivostí kazím večírek, a obrátila se k nově příchozím. Jestli se mi srdce sevřelo po tom, co mě Nash tak zjevně ignoroval, pak mi téměř puklo, když jsem viděla, že Ashley objal, přitiskl ji k sobě a oběma rukama jí sevřel zadek. Myslela jsem, že budu studem a ponížením zvracet, a když jsem se prodírala z kuchyně ven, už jsem nemyslela na to, jak zachránit svou hrdost, jenom jsem si zoufale přála být odtud co nejdřív pryč, co nejdál od tohoto místa a od těchto lidí – a ještě dál od Nashe.

Naštěstí se mi slzy spustily, až když jsem seděla v autě. V tu chvíli, zhroucená nad volantem, s tmavými šmouhami, které mi nadělaly z Faithina líčení na tvářích slzy, jsem si uvědomila krutou pravdu: že záleží na vnějším zjevu a na kráse, ne na tom, co je uvnitř. Nash může být desetkrát příjemný, když se potkáme u šatních skříněk a jsme tam sami, ale když se ocitl v místnosti plné kamarádů a pěkná štíhlá dívka mu naznačí, že je ochotná k flirtování a sexuálním hrátkám, stala jsem se pro něj neviditelnou. A já jsem byla hloupá a myslela si, že v jeho zájmu o mě je něco víc.

A tak jsem udělala to, co mi přikazoval instinkt: obnovila jsem štít kolem svého srdce. Od toho dne jsem ho pokaždé, když se mě pokusil pozdravit, ignorovala. Jakmile se na mě usmál, okamžitě jsem se otočila jinam. Také jsem se pokud možno co nejmíň zdržovala v šatně, když jsem věděla nebo si myslela, že bych se tam s ním mohla setkat, a upínala se k tomu, že poslední ročník už brzy skončí a budu moct tohle horské městečko nechat za sebou a s ním i toho pitomého kluka, který tak hluboce zasáhl moje city. Samozřejmě mi bylo jasné, že Nash neví, jak mi je, a nemá ponětí, že jsem ho považovala za jiného, lepšího, než jsou ostatní. Ale to mi nijak neulevovalo od palčivé trpkosti a pocitu ponížení, jež jsem v sobě nosila po tom pitomém večírku, na kterém mě nevzal na vědomí.

V jednom teplém dni časného jara, kdy už jsem byla zapsaná ke studiu na univerzitě a moje bolest z nešťastné lásky se začínala hojit, jsem narazila na Nashe a jeho kamarády, když venku po škole postávali a kouřili. Okamžitě se mi rozbušilo srdce, ale nikdo z nich si mě nevšiml, a tak jsem si řekla, že budu Nashe jako vždy ignorovat a rychle projdu kolem ke svému autu, když ke mně dolehl jeho hluboký hlas.

„Je divná a neví, co chce. Jestli jí šlo o to, abych ji přefikl, měla se podívat do zrcadla a trochu na sobě zapracovat. Nejsem vybíravej, klidně bych ji vzal do postele. Jenom bych ji musel předtím přetáhnout přes hlavu pytel nebo něco.“

Ostatní se začali smát, až se ohýbali, zatímco já jsem v sobě vší silou dusila vzlyky a zdálo se mi, že se musím každým okamžikem propadnout hanbou. Jak jsem se mohla v někom tak strašlivě mýlit? Všechny mé naděje, všechna má přesvědčení, že on je jiný – že vůbec nějaký kluk může být jiný –, vzala za své po těchto krutých, odporných slovech, jež navždy změnila můj pohled na opačné pohlaví.

Nash Donovan byl hezký, ale zkažený a zlý kluk. Byl to plamen, který mě spálil, protože jsem se k němu přiblížila příliš blízko. Byla to jen první zastávka na cestě plné zklamání, ale někde během té cesty jsem našla pevnou půdu pod nohama. Jenom jsem nevěděla, že jakmile ještě najdu smysl svého života, Nashovi se znovu podaří obrátit můj svět naruby. Přitom jen hlupák se nechá spálit dvakrát stejným ohněm.

První kapitola

Nash

Den díkůvzdání… O osm let později…

Můj kompletně zrenovovaný Dodge Charger se řítil po dálnici chladnou coloradskou nocí. Silný motor popuzeně vrčel spolu s mým bušícím srdcem. Na čelní sklo se lepily čerstvé sněhové vločky, takže jsem si mohl namlouvat, že pořád mrkám, abych vůbec viděl na silnici, ne kvůli emocím, které hrozily, že mě zcela ovládnou. Nic z toho jsem neregistroval, stejně jako jsem si neuvědomoval, že v takové slotě jedu sto dvacet mil za hodinu a vylekaní víkendoví řidiči se mi snaží klidit z cesty. Byl jsem zcela zabraný do svých myšlenek a stěží jsem vnímal, co se kolem mě děje. Před pár hodinami jsem našel strýce Phila, který mi byl spíš otcem než strýcem, ležet v bezvědomí na podlaze jeho lovecké chaty. Ležel tam jako mrtvý, byl jen kost a kůže a vypadal hrozně. Okamžitě jsem volal Správu parku a ta zajistila leteckou přepravu do denverské nemocnice.

A jako by nestačilo, že se řítím po dálnici v takovém počasí takovou rychlostí a moje pozornost je všude jinde, jen ne na cestě přede mnou, rozhodl jsem se navíc volat za jízdy kolegyni z práce a blízké přítelkyni Coře Lewisové. Věděl jsem, že se na ni mohu spolehnout, a taky se hned ochotně ujala toho, na co jsem neměl čas – že dá vědět všem, kteří Phila znají, co se stalo, aniž bych se o to musel starat.

Dojel jsem do nemocnice v rekordním čase a s úzkostí a strachem jsem okamžitě zamířil na oddělení akutního příjmu. Byl jsem s tímhle sterilním prostředím obeznámený lépe, než bych chtěl. Jeden z mých kamarádů, a tehdy ještě můj spolubydlící Rome Archer, se dostal do konfliktu s jakousi partou motorkářů a mohl mluvit o štěstí, že ho těch pár kulek, které chytil, nepřipravilo o život. Tenkrát jsem strávil celé hodiny tím, že jsem po těchhle chodbách přecházel sem a tam a čekal, jestli se dostane z nejhoršího. Teď se však zdálo, že moje dnešní návštěva může určit, jak bude vypadat zbytek mého života. Člen bezpečnostní služby si mě změřil podezíravým pohledem. Na to jsem byl zvyklý. Když máte na obou bocích hlavy vytetované žluté, oranžové a krvavě rudé plameny a na každé paži od ramene až po zápěstí další divoké obrazce, mají lidé sklon si myslet, že nejste zrovna nejdůvěryhodnější člověk. Paradoxní přitom je, že jsem za normálních okolností mnohem pohodovější než většina mých kamarádů, které mám rád jako své bratry. Jenže teď jsem byl pohodě na hony vzdálený, a kdyby mi sestra za přijímacím pultem okamžitě neřekla, kde můj strýc je, byl jsem připravený vybuchnout a říct jí, co si o ní myslím.

A pak jsem uviděl ji. Mířila chodbou ke mně. Vypadala jako anděl, i když se jmenovala Saint. Saint Fordová. To jméno se k ní dokonale hodilo. Dívka, jež pečovala o ty, kteří se ocitli v nebezpečí života, a nenáviděla všechno, co má něco společného s Nashem Donovanem. Byla moc hezká a nijak se netajila tím, že mnou naprosto opovrhuje. Tohle nebylo poprvé, co jsem na ni při svých bohužel častých návštěvách tohoto oddělení narazil, ale znali jsme se mnohem déle.

Před lety jsme spolu chodili na střední školu, a zatímco já jsem byl teď všemi deseti pro, abychom naši známost obnovili, ona mé pocity nesdílela ani v nejmenším a dávala si záležet, aby se mi vyhýbala, jak jen to šlo. A když to nešlo, skoro o mě nezavadila pohledem, jako by mi chtěla naznačit, že z mé společnosti má pramalou radost, ale je nucená ji snášet. Jenže dnes to bylo jinak. Dnes se nedívala stranou, a když na mě upřela vážný pohled, viděl jsem v jejích šedých holubičích očích soucit. A z toho jsem nemohl usoudit nic jiného, než že to se strýcem Philem vypadá opravdu špatně.

Položila mi ruku na rameno a mně se zdálo, že se snad pod jejím jemným dotykem zhroutím.

„Nashi,“ řekla tiše a já jsem v tom slyšel zlou zprávu. „Pojď na chvíli se mnou, musíme si promluvit.“

Nechtěl jsem s ní mluvit. Nechtěl jsem slyšet ta hrozná slova, která se mi zřejmě chystá říct, ale protože byla tak pěkná a měla ty nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděl, jenom jsem přikývl a šel s ní. Už jsem si vyslechl špatné zprávy od lidí, kteří nebyli tak milí.

Poodešli jsme kousek stranou a já jsem na ni s úzkostí pohlédl. Byla na dívku docela vysoká, a tak jsem měl její oči přímo před sebou, když se na mě podívala.

„Věděl jsi, že je tvůj strýc tak nemocný?“ zeptala se mě tichým hlasem.

Zdálo se mi, že mi tu otázku položila skoro jako moje přítelkyně nebo někdo, kdo má o mě skutečně starost, ne jako profesionální nemocniční sestra. Samozřejmě jsem si uvědomoval, že jen dělá svou práci, ale bylo příjemnější myslet si, že se mnou opravdu soucítí.

Nenapadlo mě nic vhodného, co bych na to odpověděl, a tak jsem jen zavrtěl hlavou.

„Zaujalo mě jméno na přijímacím listu a pak jsem si uvědomila, jak jste si podobní,“ dodala.

„Ano,“ přikývl jsem s bušícím srdcem. „Je to jediný můj příbuzný.“ To nebyla tak docela pravda, ale v každém případě to byl jediný můj příbuzný, na kterém mi záleželo.

Musel jsem se přemoct, abych neucukl, když se účastně dotkla mé tváře. Věděl jsem, že mě nemá ráda, a z toho jsem vydedukoval, že když je ke mně tak ohleduplná a starostlivá, bude to, co se mi chystá sdělit, mnohem horší, než jsem si představoval.

„Má rakovinu plic,“ řekla konečně. „Zatím se lékaři domnívají, že je to ve čtvrté fázi. Už dostává léčbu. Dali jsme mu infuzi a snažíme se ulevit mu od bolestí. Možná má zápal plic, proto tak ztěžka dýchá a má nebezpečně nízký stupeň okysličení krve. Nejsme si stoprocentně jistí, proč ještě nereaguje, a snažíme se ho přivést k vědomí. Ošetřující lékař k němu povolal onkologa, který je uvedený na jeho kartě. V každém případě je jeho stav vážný, Nashi. Nemohu uvěřit, že ti nedal nijak vědět, jak na tom je.“

Hlava mi klesla, jako by byla najednou příliš těžká, abych ji udržel, a znovu jsem ucítil na tváři Saintin dotek. Bylo to překvapivě uklidňující.

„Poslední dobou se mi vyhýbal,“ odpověděl jsem.

Chystala se říct ještě něco, když se ve vchodu do čekárny, v níž jsme stáli, objevila Cora s Romem a s nimi jakýsi starší muž. Neznal jsem ho, ale podle rozhodného a skoro hrozivého výrazu na tváři to musel být někdo, kdo je zvyklý udílet rozkazy. Hned se rozhlédl po prázdné čekárně a zdálo se, že hledá někoho, kdo by mu podal informace. Saint sebou trhla a pokusila se ode mě odtáhnout, ale já jsem ji bezděčně chytil za zápěstí. Potřeboval jsem své přátele, měl jsem rád svou partu, ale právě teď jsem potřeboval víc ji. Cítil jsem to, i když jsem nevěděl proč. Slabě se na mě usmála a vymanila se mi.

„Půjdu se na něj podívat,“ řekla. „Uvidím, jestli se podařilo přivést ho k vědomí, abys ho mohl vidět. Víš, Nashi…, zvaž, jestli bys neměl nechat kouření,“ dodala nakonec.

Ale to už mě sevřel v objetí malý punkrockový skřítek. Nechal jsem Coru, aby se mě pokusila utěšit svými ženskými kouzly, a pak jsem stejně tak na sebe nechal působit klid a jistotu objetí muže, kterého jsem považoval za svého staršího bratra. Rome Archer byl pevný jako skála a právě tohle mi teď přišlo vhod, neboť jsem měl pocit, že se svět kolem mě rozpadá.

Pomalu jsem se uklidňoval, dostával své zjitřené emoce pod kontrolu a snažil se přimět svou mysl, aby začala přijímat situaci takovou, jaká je. A pak se objevili oni. Bylo už dost zlé, že sem přijela moje matka, ale že měla tolik drzosti přitáhnout s sebou i toho pitomce, kterého si vzala za manžela, to jsem vnímal jako útok na hranici mého sebeovládání.

Prostě musela přijít a říkat mi Nashville. Nikdo se neodvážil říkat mi tak, aniž by pocítil, co si o tom myslím. Dobrá, nikdo kromě Cory. A zřejmě právě to, že jsem své pravé jméno slyšel z matčiných úst, způsobilo, že mi všechny nezodpovězené otázky začaly vířit v hlavě a jednotlivé kostky skládačky zapadat na svá místa. Přešel jsem od balancování na okraji klidu k žhnoucímu jádru rozhořčení, které bylo připraveno proměnit tuhle místnost v záplavu nenávisti a hněvu.

Proč je tady ona?

Phil ji ustanovil svou zplnomocněnou zástupkyní, jako by pro něj byla důležitější než já.

Proč?

Neodpověděla mi.

Věděla, že je vážně nemocný? A pokud ano, jak dlouho to věděla?

Věděla. Phil nechtěl, abych si o něj dělal starosti.

Snažila se mě přesvědčit, že se všechno dělo v mém nejlepším zájmu, a po každé sžíravé otázce, kterou jsem na ni vypálil, hrozilo, že se už neudržím a vybuchnu. Pak se objevil můj nejlepší kamarád Rule se svou snoubenkou a ve chvíli, kdy jsem byl schopen myslet aspoň trochu jasně a začínal vidět přes závoj strachu, hněvu, rozhořčení a všeho jiného, co vzněcuje krev, se zpoza rohu znovu vynořila Saintina hlava s vlasy barvy mědi. Tenhle večer už jednou změnila můj život.

Neměl jsem ponětí, že se ani neblíží tomu, aby to bylo všechno.

„Je při vědomí a chce, abys za ním přišel.“

„Opravdu?“

„Ano. Řekl, že chce mluvit se svým synem… Jsi to přece ty, ne? Jste si tak podobní.“

Zdálo se mi, že se svět kolem mě zastavil. Přestal jsem dýchat, přestal jsem cokoliv cítit, přestal jsem žít a jenom jsem stál jako vrostlý do podlahy, uvízlý v okamžiku, v němž se můj milovaný strýc Phil proměnil v mého otce. Všechny ty lži a všechna utajování, nejen ze strany povrchní, bezcitné matky, ale také otce bez tváře a bez jména, všechen zmarněný čas a pocity prázdnoty, jež jsem s sebou jako nechtěné dítě vždycky vláčel, všechno to se ve mně znovu a znovu točilo, až jsem měl pocit, že z toho mrákotného stavu omdlím.

„Do prdele!“ ozvalo se za mnou. Typický Rule. Ta dvě slova mě vrátila zpátky do nemocniční čekárny s jejím hlukem a s krví, jež se mi hrnula do tváře a do uší. Cítil jsem, že jsem na pokraji stavu, v němž bych se mohl přestat ovládat a začít křičet, plakat nebo se smát, ale jako by to Cora věděla, najednou byla u mě. Vždy hlas rozumu, vždy se starostí o své kluky.

„Nashi,“ řekla vážným hlasem. „Na tohle teď není čas. Tyhle věci se dají vyřešit později, teď na nich nezáleží. Musíš děkovat bohu, že je Phil pořád s námi, a na to se teď soustřeď.“ Krátce pohlédla na Roma a pak se vrátila ke mně. „Navíc ty jí nemůžeš jednu vrazit, kdežto já ano,“ dodala a kývla hlavou s bodlinatými blond vlasy směrem k mé matce, která se krčila vedle svého manžela. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to udělala. Proto jsem ji měl tak rád.

Cora ustoupila a pustila ke mně Saint. Ta mě vzala za paži a ukázala mi, abych šel za ní.

„Chápu tě, Nashi,“ řekla. V jejích očích byl temný mrak, do něhož se mi chtělo dívat věčně. Byla to bouře, na kterou bych si nikdy nestěžoval, že mě zastihla.

„Opravdu?“ pohlédl jsem na ni. Doufal jsem, že ona jediná zaslechla, že se mi zlomil hlas, a že Cora skutečně mé matce, spolčené proti mně, jednu vrazí.

„Opravdu,“ řekla Saint téměř šeptem a já jsem se jí chtěl zeptat, jak dlouho se na mě ještě chce zlobit. Co způsobilo, že se tu objevila právě teď, aby mi pomohla v těžké chvíli, kdy se snažím vyrovnat s hrozbou, že z mého života odejde jediný člověk, který mi věnoval svůj čas a svou lásku a který mě změnil v muže? A pomůže mi také, když se budu vyrovnávat se skutečností, že týž člověk mi po celý můj pitomý život lhal? Neměl jsem tušení, kdo Phil Donovan je, a tak jsem si teď začínal klást otázku, jestli vůbec vím, kdo je Nash Donovan. Nemohl jsem jí to vysvětlit, neznal jsem ji. Stěží jsem si ji z těch středoškolských let pamatoval a vlastně jsem neměl ponětí, jaká teď je, ale chtěl jsem, aby se mnou byla, neboť jsem cítil její útěchu a podporu. Zatracená škoda, že mě nemá ráda.

Byl sice Den díkůvzdání, ale já jsem si nedokázal vzpomenout na jedinou věc, za kterou bych měl být ten den vděčný.

Druhá kapitola

Saint

O týden později…

Uvažovala jsem o tom celou krátkou cestu z nemocnice do jeho bytu. Věděla jsem, že to není dobrý nápad. Byla jsem zdravotní sestrou teprve tři roky, ale v medicínském prostředí jsem se pohybovala dost dlouho, abych pochopila, že je to hloupost, navazovat s pacientem jakýkoliv osobní vztah. Profesní zásady mi přikazovaly nepřistupovat k jednomu případu s větším zaujetím a odpovědností než k druhému, jenže všechno to šlo stranou, když jsem zjistila, že od svátku Dne nezávislosti nepřišel Nash svého otce ani jednou navštívit. Chtěla jsem vědět proč.

Lékaři Phila Donovana téměř okamžitě přemístili z akutního příjmu do horních poschodí nemocnice, kde se nacházelo onkologické oddělení, takže už to nebyl můj pacient. To mi však nebránilo, abych se u něj po skončení služby nezastavila a u ošetřujícího personálu se neinformovala, jak to s ním vypadá. Pan Donovan, nápadně podobný svému synovi, nesl svou prognózu překvapivě dobře a já jsem musela jeho statečnost obdivovat. Ta prognóza nebyla vůbec dobrá a stejně tak nevypadal dobře ani on. Ale všimla jsem si, že skoro nikdy nebyl sám. Vždycky, když jsem do jeho pokoje nakoukla, u sebe někoho měl. Střídala se u něj někonečná přehlídka tetovaných mladíků a dívek, kteří nehleděli na to, že trávit čas s tak těžce nemocným není zrovna nejpříjemnější věc na světě, a svou návštěvou u jeho lůžka mu dávali najevo, že na něho myslí a jsou stále s ním. Jenom mě zaráželo, že jsem mezi nimi nevídala člověka z jeho těla a krve. Nebylo na mně, abych se ptala, proč ho nepřijde navštívit vlastní syn, a určitě bych se neodhodlala k něčemu tak neobvyklému, kdybych ve slovech pana Donovana zřetelně neslyšela zklamání, když se zmínil, že Nash za ním ještě nepřišel.

Ne že bych obzvlášť dychtila po dalším setkání s onou extravagantní tetovanou kráskou s různobarevnýma očima, ale když jsem dnes večer nakoukla do pokoje pana Donovana, právě tam byla a o něčem s ním vzrušemě mluvila. Od jejího přítele, jemuž jsem svého času ošetřovala střelné rány po kontroverzi s jakýmsi motorkářem, jsem věděla, že když Cora chce, dokáže říct každému důrazně, co si myslí. A teď právě dávala velmi důrazně najevo, co si myslí o Nashově chování. Pan Donovan se ji snažil uklidnit a prosil ji, aby nechala Nashe být, že si to jeho syn vyřeší v hlavě sám. Jenže ona už byla rozjetá a prohlásila, že Nashovo chování je neomluvitelné a že vzhledem k prognóze nemoci bude litovat každé chvilky, kterou mohl s otcem strávit, a promarnil ji. Vypadala sice na můj vkus divoce a až příliš si nebrala servítky, ale musela jsem uznat, že má pravdu.

Uvědomila jsem si, že je poslouchám, aniž by o mně věděli, a chtěla jsem odejít, ale pak jsem zaslechla její další slova a doslova mě při nich zamrazilo.

„Dokonce ani s Rulem nemluví. A nebere telefon. A už týden nepřišel do práce. Rome za ním jel do jeho bytu a dobýval se k němu tak dlouho, až vyšla sousedka a pohrozil mu, že zavolá policii. Řekla jsem Romovi, že měl ty dveře vylomit. Myslím, že byl v pokušení to udělat, protože za celou dobu se zevnitř nic neozvalo. Když si představím, Phile, že tam Nash sedí, trápí se a snaží se nějak to všechno zvládnout sám… Nevím, co jiného bychom ještě měli dělat.“

Pan Donovan něco řekl, ale tak tiše, že jsem mu nerozuměla. Navíc jsem zaslechla, že se blíží jiná sestra, a tak jsem rychle odešla. Jenže místo abych šla domů, vrátila jsem se na své oddělení a vyhledala si složku se záznamy o Philu Donovanovi, v níž byl kromě telefonního čísla jakési ženy jménem Ruby Grantová uveden i kontakt na Nashe. A tak jsem vyrazila na bojovou misi, aniž bych měla tušení, čeho tím chci dosáhnout. Nevěděla jsem, proč jsem tak vzrušená a proč se tak o oba Donovany zajímám, zvlášť když jsem s tím mladším měla trpké zkušenosti.

Milovala jsem svou práci. Vždycky jsem se chtěla stát zdravotní sestrou. Všechny své panenky jsem ošetřovala, mou nejoblíbenější hrou v dětských letech bylo, že jsem svou starší sestru obvazovala, a později, v dospělém věku jsem se velmi snažila být tou nejlepší ošetřovatelkou. V pětadvaceti letech jsem získala aprobaci diplomované sestry na oddělení akutního příjmu a uvažovala jsem o tom, že se vrátím k dalšímu studiu a svou kvalifikaci si ještě zvýším. Absolvovala jsem s výborným prospěchem na Kalifornské státní univerzitě v Los Angeles a vybrala si obor zdravotní sestra urgentní medicíny, protože jsem chtěla pomáhat lidem tam, kde je to nejvíc potřeba. Bylo to jiné prostředí, jiný druh pacientů a každý den nové problémy. Byla jsem v tom opravdu dobrá, zcela své práci oddaná a dávala jsem jí každý den všechno, co ve mně je. Věděla jsem tedy, že ať mě tenhle případ a tihle lidé jakkoli podivně přitahují, není to nic, co bych se svými pacienty nebo jejich blízkými nezažila už dříve.

Měla jsem to vědět okamžitě, když na mě ty nezaměnitelně modré oči před všemi těmi měsící na Den nezávislosti spočinuly a snažily se vzpomenout, kam mě zařadit. Měla jsem tušit, že Nash Donovan znovu hodlá obrátit můj dobře uspořádaný život naruby. I po všech těch létech, a dokonce při všech dávných nepříjemných vzpomínkách, které jsem si s ním stále spojovala, pořád na mě něčím působil a nenechával mě chladnou. Vlastně mi připadalo, že se změnil pouze tím, že o pár let zestárl. Stačilo mi jen zachytit jeho pohled a opět se mi rozpálila krev; znovu se mi vrátil ten potlačený pocit touhy, který mi šeptal: vzpomeň si. Zdálo se, jako bych se ve vztahu k Nashovi měla vždycky pohybovat v jakémsi turbulentním koloběhu touhy a nenávisti, a zneklidňovalo mě, jak moc na mě každá z těch poloh působí. Během několika málo týdnů mě tyto pocity a ten muž změnili tak, že jsem jednala nejen proti všem profesionálním zásadám, ale také proti vlastnímu instinktu sebezáchovy.

Projíždět v této roční době ve večerních hodinách středem města bylo dost hrozné. Na zemi ještě neležel sníh, ale bylo chladno a hustý provoz Denveru, připravujícího se na vánoční svátky, způsoboval nepříjemné dopravní zácpy. Navíc byl sobotní večer a lidé, kteří se přes týden trápí nudou a žijí jen o víkendech, teď spěchali z města, aby si co nejdřív užili svobody, takže mi těch necelých pět kilometrů trvalo skoro půl hodiny.

Být ve společnosti někoho z mé minulosti, kdo si pamatuje, jaká jsem dříve byla, ve mně znovu probouzelo pocity nejistoty a nedostatku sebevědomí, s nimiž jsem stále ještě bojovala. Zvlášť když ten někdo byl dospělá verze pubertálního mladíka, do něhož jsem se tehdy tajně a bolestně zamilovala.

Člověk nikdy nenese lehce, když si z něho druzí dělají legraci nebo se k němu donesou ošklivé pomluvy. Tyhle věci vždycky těžce poznamenaly moje už tak chatrné sebevědomí. Věděla jsem, že střední škola je pomíjivé období, a byla jsem přesvědčená, že za pár let už nikdo z mých vrstevníků, včetně Nashe, nebude v mém životě hrát žádnou roli. Ale to, jaké trauma mi způsobil, když mě tehdy na tom večírku ignoroval, a ještě hůř, jak těžce mě ranil, když jsem zaslechla ta hrozná slova o sobě, mi poskytlo cennou lekci a poučení, kterého jsem se držela dodnes. Lidé vám mohou ublížit a zklamat vás tehdy, když jim to dovolíte. Mají tu moc, když je považujete za něco víc, než jsou, a myslíte si, že se jim nemůžete rovnat. A tak jsem si k sobě nepouštěla nikoho dost blízko a nedovolovala nikomu dotknout se mého srdce nebo mých citů natolik, abych se ocitla v nebezpečí, že se to stane znovu. Myslím, že tohle mi usnadnilo, abych se vyrovnala se zklamáním, které mi způsobil spolužák a můj nevěrný idol na střední škole, ale také s faktem, že i můj otec je stejný, když zradil a opustil mou matku. Takhle jsem dospěla k přesvědčení, že žádnému muži nelze věřit. Všichni, které jsem v životě poznala, mě zklamali a Nash byl v jejich dlouhé řadě jen ten první.

Což dělalo to, k čemu jsem se rozhodla, tu naléhavou potřebu zkontrolovat svůj teenagerovský zlý sen, ještě těžším. A i když jsem byla plná obav a pochybností, přesto jsem se svou novou jettou zastavila před starým viktoriánským domem, přebudovaným na apartmány, a vystoupila. Chvíli jsem se na dům dívala, jako bych se snažila sama sebe přesvědčit, že bych si měla hledět svého a jet domů. Byla jsem pořád ještě v nemocničním oblečení, včetně bot, a ohnivě rudé vlasy jsem měla spletené do utaženého copu, který mi sahal do půli zad. Po desetihodinové službě mi zůstal jen náznak make-upu a nevěděla jsem, proč si myslím, že by mi měl otevřít, když ignoroval své přátele a ty, kteří jsou mu nejblíž.

Zachvěla jsem se, protože jsem si nevzala kabát, a bylo mi jasné, že se musím co nejdřív rozhodnout, jestli se vrátím do auta a odjedu domů, nebo v tom dobrodružství budu pokračovat. Sklouzla jsem pohledem po parádním chargeru, zaparkovaném před domem. Denně jsem přicházela do styku s těžkými zraněními i se smrtí. Dokázala jsem zvládnout krátké setkání se svým zlým snem z minulosti a přečkat to. Jenže teď mě čekalo něco těžšího. Navíc když jsem si připomněla těžce nemocného a smutného pana Donovana a byla svědkem, jak traumaticky Nash reagoval v Den díkůvzdání na to, co se právě dozvěděl, vyvolalo to ve mně starost o oba. A i když jsem věděla, že nedělám dobře, bylo mi jasné, že pokud to vzdám, můj zájem o ně nepomine.

Vstoupila jsem tedy do krásného starého domu a dívala se na čísla na dveřích. V přízemí byly dva byty a Nashův se nacházel vlevo. Právě jsem se chystala zaklepat, když se otevřely dveře bytu na druhé straně chodby a z nich vystrčila hlavu jakási mladá žena. Přejela mě pohledem a skončila na mé překvapené tváři.

„Ty jsi jeho přítelkyně?“ zeptala se možná až příliš familiárním tónem. Vypadala jako typická dívka z obálky časopisu Sports Illustrated. Teď už jsem nebyla obézní a snad se dalo říct, že mám normální postavu, ale tahle dívka měla dokonalou figuru, navíc prsa, která si říkala o cenu. Kruci, na jejím místě bych chodila v legínách a ve sportovní podprsence i v listopadovém počasí.

„Hm… ne.“

„Bydlím tady teprve chvíli, ale zírám, co se tu děje. V posledním týdnu se tam pořád někdo dobývá. Už z toho začínám šílet. Jednou jsem toho mladíka viděla. Je to náramnej fešulín, to teda jo. Pořád čekám, že se tu ukáže nějaká holka, která k němu patří, a tak jsem myslela, že to jsi ty. Mimochodem já jsem Royal.“

Kývla jsem a podívala se na ni. Bylo mi jasné, že takovou sousedku by si přál každý muž. Vsadila bych se, že Nash ji velmi ocení…, tedy až si vyřeší to, kvůli čemu se rozhodl zavřít se před světem.

„Jsem jen jeho známá. Chci ho zkontrolovat, jestli s ním něco není. Jmenuju se Saint.“

Zasmála se a zakroutila hlavou, až se jí tmavé kaštanově hnědé vlasy rozletěly po ramenou, jak to umí jen modelky na reklamách na šampon.

„Mám dojem, že naši rodiče kouřili nějakou stejnou věc, když vybírali naše jména,“ řekla. Kývla hlavou směrem k zavřeným dveřím a v jejích tmavě hnědých očích zazářilo pobavení, zatímco já jsem se snažila tvářit, jako by mě tahle scéna nijak nevyváděla z míry. Vždycky mi dělalo problém chovat se v přítomnosti opravdu pěkné dívky, jako byla tahle, normálně. „Vypadá to na téma týdne, kontrolovat sexy souseda naproti,“ pokračovala. „Navíc supersexy kamarády. Nemůžu si pomoct, ale všichni, které jsem tu viděla, jsou úžasní. Ani jednoho bych nevyhodila, kdyby mi vlezl do postele. Dokonce ani toho hromotluka s jizvou na čele. A kdyby jen na čele, je celý samá jizva. Ale sexy jako blázen.“

Začínala jsem být z těch jejích řečí nesvá. Dovedla jsem si poradit s cizími lidmi, když byli zkrvavení a potřebovali mou pomoc, ale tenhle druh komunikace mi ani trochu nevyhovoval, i když pokud šlo o její názor na Nashovy přátele, musela jsem s ní souhlasit.

Ten zjizvený byl Nashův bývalý spolubydlící Rome Archer. A i v jeho případě měla pravdu, že je sexy, protože to byl chlap bojovník a muž akce, který dělá, co je třeba udělat. Poznala jsem to z vlastní zkušenosti, když byl před nepříliš dlouhou dobou mým pacientem. Právě u jeho lůžka jsem jednou zahlédla jeho bratra Rula, Nashova nejlepšího přítele už od střední školy. I ten byl pořád stejně senzační jako dřív. Později ten večer se v nemocnici objevil Jet Keller s dalším mladíkem, blonďákem, který vypadal jako z padesátých let minulého století. Také on byl nesporně hezký, i když bylo třeba podívat se na něj pozorně, aby se člověk ujistil, že ho neklame zrak. A každý z těch tří překypoval vlastním druhem sexapealu a nepochybně i vlastními problémy. Prostě jsem tu ženu neznala natolik dobře, abych jí mohla prozradit cokoliv z toho, co jsem o nich věděla nebo si myslela, že vím, třebaže bych to s klidným svědomím neudělala, ani kdybych ji znala.

Zaklepala jsem na dveře spíš proto, abych se zbavila Royal a jejího zvědavého pohledu, než že bych doufala, že mi Nash otevře.

Samozřejmě že neotevřel a já jsem si připadala jako hloupá nána. Přesto jsem to po chvíli zkusila znovu.

„Tak hodně štěstí – pokud vím, zatím neotevřel nikomu,“ řekla Royal pobaveně a já jsem zrudla hanbou. Nikdy jsem se nedokázala vyrovnat s pocitem, že jsem někomu pro smích. Z toho mi bylo až zle od žaludku, zvlášť když vypadala tak skvěle.

Už jsem zvedala ruku, že zaklepu potřetí, když se dveře náhle rozletěly a já jsem stála tváří v tvář téměř nahému, zuřivě se mračícímu a zjevně opilému Nashovi Donovanovi. Jeho úžasné oči na mě mdle zamrkaly a pak už jsem jen překvapeně vzdechla, když mě chytil za ruku, kterou jsem chtěla ještě jednou zaklepat, a vtáhl mě dovnitř.

„Ty musíš mít z pekla štěstí, Saint,“ řekl.

Vrávoravě ustoupil a táhl mě za sebou. Ještě jsem stačila zaslechnout sousedčin smích a pak už dveře zabouchl.

Snažil se na mě zaostřit pohled očí podlitých krví. Páchl po alkoholu a cigaretách a nemohla jsem si pomoct, abych nepokrčila odporem nos. Horší bylo, že vypadal dost divoce a z jeho nasupeného výrazu a nespokojeného mručení na mě šel strach.

Byl vyšší než průměrný muž, ale i já jsem byla vyšší než bývají ženy, takže se nade mnou zase tak moc netyčil, ale strach jsem cítila spíš z toho, jak se tvářil, protože takového jsem ho neznala. Všimla jsem si, že i neupravený a opilý vypadá vcelku dobře. Pomyslela jsem si, že o sebe zřejmě dbá, tedy až na to, že si nakládá játra do alkoholu a nezbavil se toho odporného kouření. Vždycky to byl moc hezký mladík s tmavým obočím a výraznými osobitými rysy, které nesly stopy neznámého etnika. Ale nejpůsobivější byly jeho modré oči, jejichž barva se blížila nachovému odstínu. Zdály se až příliš pěkné a delikátní, aby se hodily k tváři s tak mužnými rysy.

Jediné, co měl na sobě, byly boxerky, a právě tenhle fakt prozrazoval, že na jeho olivově zbarveném těle snad není jediné místečko, na němž by neměl vytetovaný nějaký obrázek. To mě mírně řečeno šokovalo. Líbí se mi tetování, sama nějaká mám, ale Nashova horlivost ve zdobení těla byla na zcela jiné úrovni. Vzhledem k tomu, že už jsem znala skvělé plameny na jeho hlavě a kroužek uprostřed nosu, mě ani tak nepřekvapilo množství obrazců, které na sobě měl. To vše bylo navrženo s úmyslem vytvořit něco jako vyhlášení, že nositel toho všeho není ochotný žít podle pravidel jiných, ale má pravidla svá, což jsem považovala za dobré a také to k němu pasovalo. Ale bylo toho na mě příliš, zvlášť když jsem už předtím měla sklon vnímat ho jako podivnou existenci.

Odmítala jsem si přiznat, že ho bezostyšně hltám očima. Nemohla jsem si pomoct. Byl skoro nahý a měl perfektní figuru, třebaže se skoro ztrácela pod tetovacím inkoustem.

„Objednal jsem si pizzu,“ řekl.

Nechápavě jsem na něj zírala. „Cože?“

„Myslel jsem, že klepe poslíček s pizzou, ale to ty budeš asi těžko.“

Vrávoravě o pár kroků ustoupil, chytil se opěradla pohovky a klesl na ni. Pak natáhl dlouhé nohy před sebe a začal si mnout klouby prstů oči. Panebože, co se teď bude dít? Vypadalo to, jako by se přede mnou uzavíral do sebe.

„Co je s tebou, Nashi?“ zeptala jsem se. „Jsi v pořádku? Všichni o tebe mají starost.“

Zasmál se, ale tak trpce, až mi naskočila husí kůže.

„Ne,“ řekl. Jenom to.

Moc jsem jeho sarkastický způsob konverzace nechápala, i když možná proto, že jsem nemohla odpoutat pozornost od jeho nahé hrudi. Při své práci ošetřovatelky i mimo ni jsem už samozřejmě viděla dost pohledných mužů jen ve spodním prádle, ale pokud jsem si vzpomínala, žádný z nich se nemohl Nashovi rovnat. Někdo by mu měl říct, že černé boxerky na dokonalém mužském těle jsou smrticí zbraň, jež tvrdě zasahuje ženský zdravý rozum.

„Co ne?“ Měla jsem opravdu problém chápat jeho útržkovité odpovědi.

Podíval se na mě. Plameny nad ušima se spojovaly s dalšími, které se mu vinuly přes silná ramena až na hruď. Zatoužila jsem poznat, na co se mu napojují na zádech, i když jsem si provinile uvědomila, že bych si měla víc hlídat myšlenky. Zvlášť když mé oči začaly sledovat složitý obrazec připomínající křídla, který se mu táhl přes žebra dolů a mizel po obou stranách pupku pod pasem boxerek. Nedovedla jsem si ani představit, jak hrozně něco takového musí bolet, ale musela jsem uznat, že celé to je ve svém obrovském rozsahu a dokonalém zpracování působivé, stejně jako bylo působivé pevné, vypracované tělo, na němž se ta kreace skvěla.

„Že nejsem v pořádku.“

Vydechla jsem a dřepla si, abych byla na jeho úrovni. Sledoval mě pohledem. Lidé mi často říkali, že mám krásné oči, a já jsem se vždycky začervenala a něco zakoktala. Ty moje byly šedé a jasné a zdálo se, že mé pacienty uklidňují. Ale když jsem se dívala do smutné hloubky Nashových očí, pomyslela jsem si, že nikdo z těch, kteří považovali mé oči za krásné, nepohlédl do těch jeho. Nikdy jsem neviděla úžasnější a jedinečnější barvu, než byla holubičí modř Nashových očí, které pod obočím, černým jako uhel, působily téměř magnetickou přitažlivou sílou.

„Musíš s někým mluvit,“ řekla jsem. „S rodinou, s přáteli nebo možná se svou dívkou. Tohle není dobrá situace pro nikoho, Nashi. Tím, že se budeš opíjet a kouřit kartony cigaret, nic nevyřešíš. Musíš být silný kvůli svému otci, ale taky kvůli sobě. Zdá se, že máš spoustu přátel, o které se můžeš opřít, a ti ho chodí celý týden do nemocnice navštěvovat. Věř mi, že v tomhle boji bys neměl zůstat sám.“

Pohodil hlavou dozadu tak prudce, že narazila do tmavé kůže opěradla pohovky. Zavřel oči. Přitáhl si nohy nahoru a na kolena si položil zaťaté pěsti. I po nohou se mu zpod lemu boxerek táhly spirálovité obrazce, na jedné noze ke koleni a na druhé až k nártu. Bylo toho prostě moc, abych dokázala jednotlivé výtvory rozlišit. Věděla jsem jen, že všechno je to výrazné, dynamické a plné barev, a zřejmě to musel dělat někdo neuvěřitelně nadaný.

„Až donedávna jsem si myslel, že mě otec opustil, když jsem byl ještě dítě. Matka mi řekla, že to byl flákač a ztroskotanec a že neměl žádný zájem být manželem a otcem. Takže pokaždé, když mě ten debil Grant urážel, když mi říkal, že jsem odpad, a snažil se mě dostat pod palec, myslel jsem si, že je to okay, protože si máma zaslouží chlapa, který se o ni stará, když je můj otec kretén a ztroskotanec. Jenže Grant je povrchní trouba a v podstatě matku přinutil vybrat si mezi mnou a jím. Vybrala si jeho, i když můj otec žil celou dobu ve stejném státě a nikdy nikoho neopustil.“

Opět se zasmál tím trpkým smíchem, který ve mně znovu vyvolal bolestný soucit. Položila jsem ruku na jednu jeho zaťatou pěst. I v ní jsem cítila, jaké napětí ho svírá.

„A teď se ukazuje, že jediný dospělý, k němuž jsem kdy vzhlížel a který mi dával najevo, že za něco stojím takový, jaký jsem, mi po celý můj pitomý život lhal. Phil mě přijal, když mě moje matka odkopla. A nejen přijal, vychoval mě, naučil mě řemeslu, dal mi budoucnost a ukázal mi cestu, jak se stát mužem. Když jsem vešel do nemocničního pokoje, kde ležel, a podíval se na něj, okamžitě mě napadlo, že jsem snad musel být slepý, když jsem celou dobu přehlížel, co se mi teď zdálo naprosto zřejmé.“

Znovu zavřel oči. Snažila jsem se jeho příběh sledovat, ale stejně jsem se v něm ztratila. Měla jsem pocit, že by tohle všechno měl říkat někomu jinému, ale z nějakého důvodu jsem to byla já, koho k sobě pustil, obrazně i doslova. Opravdu až do onoho večera nevěděl, že Phil Donovan je jeho otec? To se mi zdálo neskutečné. A stejně neskutečné pro něj muselo být, když se nyní z ničeho nic dozvěděl, že jediný člověk jeho krve, kterého má rád, je smrtelně nemocný. Těžko jsem mu mohla vyčítat, že to nezvládá.

„Zdá se, že umírá…,“ pokračoval, „prostě že to s ním nevypadá dobře. A teď mi řekne synku. Pětadvacet let byl pro mě strýc Phil, a když už tu možná dlouho nebude, teprve teď se odváží nazvat mě svým synem. Vyrostl jsem s vědomím, že jsem nebyl pro nikoho dobrý. Ani pro matku, ani pro toho blbce, kterého si vzala, ani pro jakéhosi mého otce, který se neobtěžoval zajímat, co ze mě vyroste. Jenom Phil mi dával najevo, že za něco stojím. A teď nevím, co s tím vším dělat. Proč mi to neřekl dřív? Vždyť pro mě byl celou dobu víc táta než strýc.“

Pořád se točil v kruhu a viděla jsem, že čím víc se v tom motá, tím hůř to na něj dopadá. Položila jsem i druhou ruku na jeho paži a naklonila se k němu.

„Nevím, proč ti to neřekl dřív, Nashi. Ale vím, že jediný člověk, který ti může na ty otázky odpovědět, je těžce nemocný a trápí se stejně jako ty. A taky vím, že právě teď jeden druhého potřebujete. Tohle je ztracený čas, který už zpátky nevrátíš. Každý den tak ztrácíš, a jestli se přes to nepřeneseš a nepůjdeš ho navštívit, budeš toho po zbytek života litovat.“

Byl opilý, zjevně rozrušený a v naprostém zmatku, takže nedokázal jasně uvažovat. Pochybovala jsem, že si z tohoto rozhovoru bude něco pamatovat, až vystřízliví, ale přesto mě cosi nutilo, abych se pokusila nějak mu pomoct, aby tu bolestnou situaci zvládl. Ani teď jsem k němu neoplývala příchylností – pořád jsem ho činila zodpovědným za to, jak skončily všechny mé naivní mladické sny o lásce a romantice –, ale právě nyní mi ho prostě bylo líto. Nezáleželo na tom, jak je velký a silný nebo jak sexy se jeví zvnějšku. Každý se těžko smiřuje s něčím tak devastujícím, jako je rakovina, zvlášť když postihne člověka, kterého má velmi rád. Bylo mi jasné, že to v Nashovi vyvolává pocit bezmoci, s nímž si neví rady, a proto se uzavřel do sebe.

Překvapeně jsem vzdechla, protože najednou zvedl obě ruce a vzal do dlaní mé tváře. Měl je trochu hrubé, ale jejich dotyk byl jemný a barva jeho oči se najednou změnila z jasně modré na temné syté indigo. Víčka mu klesla a nepravidelný dech se náhle zpomalil, takže plameny, které se mu táhly přes ramena a prsní svaly, vypadaly jako živé.

„Jsi vážně moc pěkná, Saint,“ řekl.

Pohlédla jsem na něj a zvedla ruce, abych ho chytila za zápěstí. Mé prsty je nestačily zcela obemknout, ale přesto mě dotyk s ním vzrušoval. Chtěla jsem mu připomenout, že si to vždycky nemyslel. Pokud mě paměť neklamala, řekl tehdy něco v tom smyslu, že by mi musel přetáhnout přes hlavu pytel, aby byl ochotný strávit v mé odpudivé společnosti nějakou intimní chvíli. Dodnes jsem cítila krutou palčivost hanby, která mě tehdy polila.

„Chci ti jenom pomoct,“ odpověděla jsem.

„Vždyť mi pomáháš.“

Nepomáhala jsem mu. Neměla jsem sem chodit. Nebyl to můj problém. To, s čím bojoval, a problémy jeho rodiny se mnou neměly nic společného. Ale připadala jsem si, jako by mi bylo znovu sedmnáct, a taky jsem nemohla popřít, že je na něm cosi, co mě dostalo a zapůsobilo na mé city.

Přiměla jsem se ke křečovitému úsměvu. „Nepomáhám. Měl bys k sobě pustit ty, kteří tě mají rádi a chtějí ti pomoct. Snažit se to zvládnout sám, zvlášť vzhledem ke všemu ostatnímu, co se mezi tvými rodiči odehrálo, to je příliš velká zátěž na psychiku. Ale nakonec to nějak dopadne, uvidíš.“

Jeho oči ještě ztemněly a bylo to, jako bych sledovala večerní soumrak. Balancovala jsem na špičkách a on mé tváře držel pevně, takže když mě náhle přitáhl k sobě, málem jsem vyjekla překvapením a ztratila rovnováhu. Jak jsem padala dopředu, musela jsem jeho ruce pustit a přísahala bych, že žár, který z něj sálal, když jsem dlaněmi přistála na jeho nahé hrudi, stačí, aby mě s ním spojil navždy.

Chtěla jsem mu říct, co si, hrome, myslí. Připomenout mu, že jsem přišla spíš kvůli jeho otci než kvůli němu. Chystala jsem se na něho vyštěknout, že je ten poslední, kdo si ke mně může něco dovolit, když si připomenu trauma, které v sobě dodnes nosím po jeho krutých a bezohledných slovech před spoustou let. Ale k ničemu z toho jsem se už nedostala.

Jedna jeho ruka mě chňapla za konec dlouhého copu a ovinula si ho kolem prstů jako provaz, zatímco druhá mi sklouzla na týl a bez okolků mnou trhla dopředu, a než jsem se nadála, byla jsem přitisknutá celým tělem k téměř nahému Nashovi. Pokusila jsem se vzepřít proti jeho ramenům, ale s jeho silou jsem neměla šanci bojovat, zvlášť když mě stále držela za cop. A kdybych měla být zcela upřímná, záhy jsem poznala, že i když opilý, přesto dokáže úžasně líbat, takže moje snaha vymanit se mu byla přinejlepším vlažná.

Po většinu posledního roku na střední škole jsem se utápěla v představách, jaké to asi je, líbat se s Nashem Donovanem. Samozřejmě že v mých fantaziích nemohly chybět plápolající svíčky, tichá hudba a hlavně on, šíleně do mě zamilovaný, zatímco já jsem se na něj jen smála a říkala mu, že nevěřím, že by se mnou chtěl někdy něco mít. Ani ve snu by mi však nenapadlo, že by po tom všem mohla nastat situace nebo sběh okolností, kdy bych mu dovolila, aby se mě byť jen dotkl. A teď… To, o čem jsem byla přesvědčená, že se nemůže stát, se stalo, aniž jsem si stačila uvědomit jak.

Jeho rty byly trochu suché, jeho tváře drsné, protože se už pár dní neholil, a když o kousek pohnul hlavou, aby mohl přejet jazykem po mých sevřených rtech, ucítila jsem na horním rtu lehký dotek kovového kroužku, který měl uprostřed nosu. Myslela jsem, že mě to vyvede z míry a ucuknu, ale místo toho mě to rozechvělo, a když si mě přitáhl za vlasy tak silně, že jsem zaskučela bolestí, podařilo se mu proniknout do mých úst. V tu chvíli jsem zapomněla na pobouření a odpor a oddala se pocitu, který mi zrychlil tep.

Panebože, ten uměl líbat! Dělal to s takovou vášní a zaujetím, jako by v tu chvíli na ničem jiném v celém světě nezáleželo. Přitáhl si mě ještě blíž a v dlani, kterou jsem se opírala o jeho hruď, jsem cítila vzrušený tep jeho srdce. Pohrával si s mým jazykem, klouzal po citlivé křivce mého horního rtu a já jsem si všechna jeho kouzla vychutnávala, jako bych netoužila po ničem jiném než jim podlehnout. Cítila jsem z něho pachuť tequily a štiplavý náznak cigaretového kouře, ale také smutek a trápení, všechno neklamné pozůstatky toho, co způsobila jeho neústupnost a strach.

Jeden z nás zaúpěl a druhý ztěžka povzdechl. A právě když jsem měla pocit, že už nad sebou ztrácím kontrolu, že zapomínám na to, proč tady jsem a kdo tenhle potetovaný a neutěšitelný mladík je, a chystám se udělat něco idiotského a neodpustitelného, ozvalo se hlasité klepání na dveře. Oba jsme sebou trhli a skoro od sebe odskočili. Jeho divoký pohled byl zamlžený směsí vášně a zmatku. Odtáhla jsem se od něj, jako by oheň vytetovaný po celém jeho těle byl živý a mohl mě opravdu sežehnout.

Ztěžka jsem oddychovala a cítila chuť buď ho kopnout, nebo se na něj vrhnout a znovu ho celého zlíbat. Klepání na dveře se ozvalo znovu, ještě silněji. Odkašlala jsem si a přehodila si zcuchaný cop přes rameno.

„Vaše pizza, pane,“ ozvalo se za dveřmi.

Podíval se na mě, jako bych právě přistála z jiné planety. Olízl si vlhký spodní ret a zvedl směrem ke mně obočí, jak by mě vybízel, abych něco řekla. Nebo si vychutnával chuť, kterou jsem na jeho rtech zanechala?

Zamračila jsem se a podívala se směrem ke dveřím. Měla jsem poslechnout svůj instinkt, který mě předtím hlasitě varoval, abych to nechala tak, jak to je, a o nic se nesnažila, protože bych to celé mohla ještě zhoršit. Abych nechala minulost pohřbenou v Pandořině skříňce bolestných vzpomínek a nesmyslných fantazií, které jsem v ní zanechala. Nash neměl v mém současném životě místo a já jsem tady neměla co dělat bez ohledu na to, za jak úžasného jsem ho považovala. Nikdy jsem nepoznala muže, který by uměl lépe líbat, a mé libido na mě neodbytně křičelo, že se musím dozvědět, kde končí ta křídla, jež se mu táhnou po bocích a po břiše. Ale to jsem musela hodit za hlavu. Pochopila jsem, že v něm je něco víc, než by člověk soudil podle jeho zjevu, a překvapilo mě to.

„Páchneš jako měsíce nemytá podlaha v baru,“ řekla jsem.

Chytila jsem načatý karton cigaret, který ležel na pultu mezi kuchyní a obývacím pokojem, a zamávala mu jím před očima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nash.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.