© Pavel Houser, 2022

Obálka: Pixabay License

© Nová vlna, 2022

ISBN 978-80-88343-46-2

Nakladatelství Nová vlna

zrampas@gmail.com

Pavel Houser

Psověda

Od domestikace vlka po psy u počítačů.
100 vědeckých studií o psech

Nová vlna

Kdy lidé poprvé ochočili vlka? Kolik hraček znáš… Kolik slov se dokážou naučit geniální border kolie? Pozná se pes v zrcadle a má teorii mysli? Psi a matematika. Vnímají psi magnetické pole? Mohli by se dožívat 20 let? Genetické studie i experimenty zkoumající chování. Novinky o psech, které se v posledním desetiletí objevily ve vědeckých článcích. Psí zajímavosti z důvěryhodných zdrojů.

Věnováno psům

Úvod: Psát o psech

Psa má dnes každá druhá rodina a o psech samozřejmě vychází celá řada knih. První skupinu textů představují subjektivní vyprávění, která mají svou povahou blízko beletrii (i když se třeba popisuje to, co se skutečně stalo), je nebo snaží se být veselé, dojemné apod. Tento žánr je oblíbený také na blozích a sociálních sítích. Druhou kategorií jsou výcvikové příručky a rady, ať už obecné nebo týkající se konkrétního plemene, dále též přehledové publikace typu různých atlasů, plné fotografií, různých tabulek, doporučených diet, zdravotních tipů apod.

Mnohem méně už vychází knih zaměřujících se na psy z pohledu vědeckého. Tím nemám na mysli kynologii jako sportovní/chovatelskou disciplínu, ale studium psů, jak se provádí na univerzitách. Může jít tedy o výzkumy inteligence a chování psů, domestikace (čímž se dostaneme i k vlkům), ekologie dingů, ale třeba i veterinární medicíny. Jistou mediální popularitu si u nás v poslední době takto získaly např. výzkumy týkající se toho, zda psi mají a jak používají magnetický smysl.

Samozřejmě, žánry se protínají. Vyprávění rakouského etologa a nositele Nobelovy ceny Konrada Lorenze o psech je současně působivý „popis vlastních zážitků“ a současně věda (i když v některých ohledech zastaralá). Na českém trhu podle mého názoru vyšly v posledních cca 15 letech na toto téma především tři kvalitní tituly spadající do psovědy: Alexandra Horowitzová: Uvnitř psa (Práh 2014), John Bradhshaw: Cesta do psí mysli (Plot 2014) a Brian Hare, Vanessa Woodsová: Geniální psi (Dokořán 2016). Nejspíš i další, člověk nemůže sledovat všechno.

Následující text je přehledem (nebo spíš pokusem o přehled) vědeckých výzkumů o psech tak, jak o nich v posledních cca 10 letech referovaly zahraniční i tuzemské vědecké týmy. Zdrojem byly tiskové zprávy příslušných vědeckých institucí, jak je pro anglicky psané zdroje shromažďuje např. databáze Phys.org, Sciencedaily.com nebo třeba Eurekalert.org. Kniha je sbírkou zajímavostí, nevypráví žádný ucelený příběh. Některé ze studií jsou doplněny komentáři (kratšími i delšími). Mnohá témata se opakují, v různých příspěvcích se řeší z různých úhlů. Trocha opakování je daní za to, aby texty dávaly rámcově alespoň nějaký smysl i samy o sobě a v e-knize se dalo podle nálady různě přeskakovat. Téměř všechny práce vyšly v recenzovaných časopisech, informace by proto měly být víceméně spolehlivé. Ale stejně je třeba smířit se s tím, že mnohé články docházejí k odlišným, ba i vzájemně se vylučujícím závěrům. Tak to chodí, věda vyžaduje umět se vyrovnat s nejistotou. A navíc – věda o psech je i při nejlepší vůli stále trochu soft science ne zcela srovnatelná třeba s jadernou fyzikou.

Kniha určitě není určena těm, kdo se chtějí dozvědět něco o výcviku psů nebo si pro sebe vybrat ideální plemeno či zjistit, který z psích útulků nejlépe podpořit. Do jisté míry je to spíše suchá věda, nic dojemného ani naopak senzačního – i když dojde i na hafany, kteří si svými schopnostmi nezadají s Komisařem Rexem. Věda je obecně zajímavá a snad i celkem zábavná, což o vědě o psech platí dvojnásob. Samozřejmě to ocení čtenář s obecným zájmem o vědu a způsob, jak se v ní formulují a řeší problémy a testují hypotézy, ale současně i s jistým zájmem o psy. Vlastnictví psa se nikterak nevyžaduje.

Jde vlastně o sebrané články se psí tematikou, jak byly publikovány především na www.sciencemag.cz. Nakonec jsem je rozdělil do několika tematických celků, v jejichž rámci jsou částečně uspořádány chronologicky (dle toho, v jakém pořadí články vycházely).

Je zábavné o psech číst i o psech psát, však i tu druhou potřebu má celá řada lidí. Mimochodem, slovo pes a slovo psát spolu mohou přímo souviset, a to i se slovem pestrý (Vlastimil Styblík: Tajemství slov, SPN, Praha 2006). Psát znamená vlastně malovat na papír, pro psy je ve srovnání s vlkem nebo liškou zase často charakteristický nějaký vzor na srsti. Samozřejmě, vůbec to tak být nemusí. Jiný výklad říká, že pes může souviset s pisoárem (důvodem pro pojmenování bylo prostě močení samců se zvednutou nohou). Další zase, že slovo pes souvisí s voláním na psa, abychom ho utišili – ps! Nebo se dokonce takto na psy volalo obecně, obdoba čiči: prý je dokladováno, že Ps se k přivolávání psů užívalo např. na Hané a na Chodsku. A ještě další etymologie spojuje slovo pes s „pást“ (nejen ve významu pást dobytek, ale i hlídat, ochraňovat – viz pastýř v biblických textech, dále i pastor, spasit…).

A když už jsme u psů a psaní, tak na úvod ještě historku ne tak zcela vědeckou (převyprávěno dle Stanley Coren: Co má pes na jazyku, Knižní klub 2001). Elisabetth Mannová Borgesová, dcera spisovatele Thomase Manna, provedla už v 60. letech se svým učenlivým anglickým setrem Arliem řadu pokusů, jak ho naučit rozumět lidskému jazyku i některým abstraktnějším konceptům.

V první fázi naučila psa počítat do čtyř, tj. na povel odlišit předmět (typicky talířek) s příslušným počtem nakreslených teček. Pak se Arlie naučil rozlišovat mezi napsanými číslicemi od 1 do 4 a vybrat vždy tu větší. Neprobíhalo to ale bez problémů a psa to zřejmě dost unavovalo, občas chyboval, někdy měl tendenci odpovídat náhodně nebo experiment zcela odmítnout, třeba talířky shodit na zem.

Pak se pes dokonce naučil „číst“, tj. rozlišovat asi šest slov (kočka, kost…). Vždy na povel „kost“ vybral příslušné slovo. Prý ho dokonce uměl skládat i z jednotlivých písmen (na povel Dog vytáhl z hromádky písmena D, O a G). Elisabeth pak svého svěřence dokonce učila psát na speciálním psacím stroji, kdy měl pes na povel vyťukat příslušnou sekvenci písmen. Na klávesnici psal Arlie tlačením čenichu a aby lépe viděl, byly zde lupy. Panička se snažila psisko přimět k tomu, aby se díval i na to, co napsal, a v případě chyby se opravil, to se však ukázalo být zcela nad Arlieho síly. Nedokázal se současně soustředit na „psaní“ a „čtení“. Pes byl úspěšnější, pokud se slova hláskovala a každé písmeno se řeklo několikrát, ve stylu CCC-AAA-TTT.

Asi těžko předpokládat, že by pes jakkoliv rozuměl tomu, co píše (byť i zde prý byly jakési náznaky, např. u věty good dog get bone), ale i jako pouhé memorování je to jistě obdivuhodný výkon.

Nakonec paní posadila Arlieho před psací stroj a nechala ho psát bez diktátu. Pes psal slova oddělovaná mezerami v jednom řádku. Pokud se řádek rozsekal, vznikla tak „báseň“.

Jedna z nich zněla takto:

bed a ccat

cad a baf

bdd af dff

art ad

abd ad arlie

bed a ccat

Dále se ale nepokračovalo, protože zatímco na diktát pes psal klidně, když měl psát sám, začal po chvíli tlouct do kláves tlapou, kňučet a výt.

Paní Borgesová ukázala báseň slavnému kritikovi moderní poezie a ten ji zařadil do poezie konkretistů. Aniž věděl, že jde o psa, vyjádřil se pochvalně o básníkově talentu a věřil, že v případě, že ve svém úsilí vytrvá, mohl by se stát respektovaným umělcem…

Mimochodem, k interakcím psů s klávesnicí, respektive dotykovým displejem moderních počítačů, se ještě také dostaneme.

Jak již bylo řečeno, tato e-kniha je takový pel-mel zajímavostí o psech, vědeckých novinek, jak mi prošly rukama při redigování a psaní během posledních cca 10 let. Jedna část je přímo nazvaná Psí guláš, ale platí to vlastně i pro text jako celek. Články by měly dávat smysl i samy o sobě, takže – z druhé strany – se informace tu a tam opakují. Rozhodně nelze doporučit číst všechno na jeden zátah. Jednotlivé články jsou doplněny odkazy na zdroje a další podrobnosti, dále všemožnými dodatky, poznámkami a nápady, co by se mohlo zkoumat dál. K celé řadě těchto témat jsou k dispozici mj. také videa na YouTube.

V Praze v létě 2022

Autor

Jak se z vlka stal pes

Domestikace psa představuje velmi populární téma mnoha vědeckých článků i celých knih. Úplně jasno v celé záležitosti ostatně dosud nemáme, i když genetické analýzy (včetně genetiky aplikované na fosilie) alespoň rámcový obraz snad už poskytly.

V minulosti nebylo ani jasné, kde se psi vůbec vzali – tedy to, že jde o ochočené vlky. Ještě známý etolog a nositel Nobelovy ceny Konrad Lorenz se domníval, že předkem psa mohl být stejně dobře šakal, za což se mu však netřeba posmívat, protože prostě neměl přístup k exaktním molekulárním datům.

V této souvislosti je ovšem zajímavé, že Lorenz zkusil rozdělit psí plemena na „šakalovitá“ a „vlkovitá“. Do první kategorie, tedy mezi nevlkovité psy, zařadil – německé ovčáky. Což působí velmi zvláštně: vždyť přece německý ovčák vlka vzhledově připomíná, a když je ve filmech potřeba natočit vlky, přestavuje německý ovčák nejjednodušší volbu. Dnes se samozřejmě dají s ještě větší věrohodností nasadit třeba i českoslovenští vlčáci (plemeno vzniklé právě zkřížením německého ovčáka a karpatského vlka) nebo dobře socializovaní vlci.

Konrad Lorenz měl ovšem pravdu v tom, že německý ovčák je bez ohledu na vzhled v určitém ohledu typem psa vlku velmi vzdáleným – rád poslouchá lidské povely, nemá problém spolupracovat i s dalšími, dosud neznámými lidmi. Tuto skutečnost stojí za to zmínit kvůli tomu, že existuje velmi vlivná teorie dávající do souvislosti šlechtění na povahu a vzhled. Podle této představy vznikl domácí pes primárně tak, že lidé upřednostňovali vlky (respektive „vlkopsy“) s určitou povahou – takové, kteří byli vůči lidem přátelští a submisivní (to je téměř jistě pravda, těžko se to mohlo odehrát jinak).

Hodné lišky

Teorie o souvislosti šlechtění na povahu a vzhled ovšem tvrdí, že to, že nynější psi často vypadají úplně jinak než vlk, je prostě vedlejším efektem šlechtění na povahu. Jinak řečeno, když z vlka děláte hodného vlka, stane se z něj přitom třeba taky kokršpaněl. Což není vtip, protože zrovna svěšení uší nebo změny čumáku (zkrácení) či ocasu skutečně provázely nejen proces ochočování vlků, ale i šlechtění sibiřských lišek. Jedná se o známý a dnes až notoricky uváděný experiment sovětského genetika (skutečně genetika i v době, kdy byl tento obor nazýván „buržoazní pavědou“) Dmitrije Beljajeva se sibiřskými liškami. Tehdy deklarovaný cíl byl poněkud utilitární – získat lišky přátelské k lidem, s nimiž by se snadno manipulovalo na kožešinových farmách. Což se ovšem tak docela nestalo, protože když vás liška bude vítat vrtěním ocasu jako pes a olizovat vám ruku, ne každému se pak bude chtít vnímat ji jako budoucí kožešinu. Takže Beljajevovy lišky končily spíš jako domácí mazlíčci zaměstnanců a vedle toho z nich vznikla populace, s níž si dodnes hrají vědci.

Přitom příslušné lišky začaly připomínat psy nejen chováním, ale i vzhledem. To je právě ta zmíněná souvislost selekce na chování, s níž se mají svézt i další rysy. Smysl to dává, ale tento mechanismus nelze absolutizovat, třeba právě s ohledem na německého ovčáka. Nebo je zde případ tamaskana. Chcete psa, co bude vypadat jako vlk? Lze vyjít ze skutečného křížení, ale také prostě ze selekce na vzhled. Tamaskan je severské plemeno vypadající jako vlk nebo wolfdog, ale vzniklo čistě z běžných psích plemen a jako vlk se také nechová.

Jenom snad úplně pod čarou – psi nejsou ochočené lišky. Pes, vlk, šakal a kojot se mezi sebou mohou křížit, můžeme je považovat za různé druhy, ale i poddruhy druhu jediného; naopak liška v klasifikaci psovitých šelem spadá jinam. Nicméně experimenty s liškami něco vypovídají i o psovitých šelmách obecně. Jde jen o to, že vztah mezi vzhledem a povahou je u psů o dost komplikovanější. V řadě ohledů mají k vlkům blízko takový africký basenji nebo australský dingo, i když jako vlci rozhodně nevypadají.

Neotenie: pes jako vlče

Další obecný koncept úvah souvisejících s domestikací často zmiňuje tzv. neotenii. Čímž se má myslet, že pes je jakoby vlk, který nikdy nedospěje – v tom smyslu, že by se snažil převzít dominantní roli ve skupině. Domestikovaná zvířata bývají mnohdy charakterizována jako mláďata, která se již ale v tomto nedospělém stadiu rozmnožují. Něco na tom je, domácí psi se opravdu mohou rozmnožovat dost brzo (viz množírny), vlk v tomto ohledu plně dospěje až někdy ve třech letech – ale zato pak s ovladatelností i do té doby plně socializovaného zvířete může být problém.

Ani tento přístup ke zkoumání rozdílů mezi psem a vlkem však nelze absolutizovat. Lidé se psy prováděli různé kousky, třeba je zase šlechtili na větší samostatnost (když chcete, aby pes ohlídal stádo za nepřítomnosti pastýře). Klíčové je také to, že pes není domestikovaným současným vlkem. K domestikaci psa docházelo v Evropě, na Blízkém i Dálném východě, na Sibiři, a to v době, kdy ještě konflikt mezi lidmi a vlky zdaleka nezískal pozdější rozměry. Dnešní vlci jsou odlišní od těch před řekněme 30 000 lety; v civilizovaných, hustěji zalidněných oblastech přežili ti, kteří se lidem maximálně vyhýbali. Proto je snad jako model „vlka, z něhož vznikl pes“ vhodnější brát ty, kteří nestihli s lidmi udělat po několik tisíciletí trvající špatnou zkušenost – dejme tomu vlky arktické.

Ochočení vlků bylo snadnější, než by to bylo u těch dnešních, ba možná i dost snadné, protože k tomu docházelo opakovaně. V této souvislosti se dostáváme k další otázce, tedy kdy a kde domestikaci vlka nastala. Ještě nedávno se za první prokázané psy pokládala zvířata z Blízkého východu (kultura natufien a další) z doby před nějakými 12 až 14 tisíci lety, následně se však datace posunula mnohem dále do minulosti.

Kdy, kde, proč…

Extrémní názor představila americká antropoložka Pat Shipman k knize Invadors, podle níž to byli právě psi, kteří Homo sapiens umožnili triumfovat v Evropě nad neandrtálci. Tento pohled na věc jinak skoro nikdo nesdílí, nicméně i tak se počátek domestikace dnes klade nejčastěji do doby před nějakými 30 000 lety. Pro nás je v této souvislosti zajímavé, že ochočené vlky možná měli už lidé z moravského Předmostí. U řady těchto nálezů panují samozřejmě spory. Psi jsou oproti vlkům „gracilnější“, snad i menší. Živí se hlavně tím, co lidé, respektive jejich zbytky. To se z nálezů kostí dá se slušnou pravděpodobností poznat, horší to už je s otázkou, zda šlo o domácí mazlíčky nebo zvířata, která se stahovala do blízkosti lidských sídel a specializovala se na odpadky. Někdy najdeme psa/vlka pohřbeného s člověkem, což dost naznačuje, ale stále to může být i kořist. Najde-li se pes pohřbený třeba s nějakou další kostí, je to už důkaz asi jednoznačný, ale stále zůstává otázka, zda jsme nález správně vyhodnotili. V minulosti se třeba uvádělo, že neandrtálci pohřbívali své mrtvé, nyní jsou o tom pochybnosti. A snad ještě poznámku: najdeme-li psa pohřbeného s člověkem, vlastně to z dnešního pohledu nemusí znamenat nic moc hezkého – možná byl pes zabit, aby svého pána provázel na onen svět.

Příliš jasné kupodivu není ani to, k čemu první psi, respektive ještě spíše vlci, lidem byli. Pro lov velkých zvířat v paleolitu žádnou zvláštní pomoc asi nepředstavovali (bez ohledu na názory P. Shipman), i když snad mohli velká zvířata držet v šachu, zatímco je lidé z bezpečí zabíjeli zbraněmi fungujícími na dálku. Řada názorů uváděných v této souvislosti je dost bizarních, třeba to, že psi sloužili v době ledové jako pokrývka (zkuste se přikrývat poloochočeným vlkem; neříkám, třeba to půjde). Psi ovšem určitě mohli upozorňovat na nebezpečí, které už tehdy pro člověka představovali především jiní lidé. Mohli dokonce fungovat i jako živá zásobárna masa pro případ nouze. Se štěňaty si jistě hrály děti. Bez ohledu na čistě utilitární přínosy psa to ale nejspíš bylo tak, že lidem jejich společnost už tehdy, podobně jako dnes, prostě dělala radost. Ochočování různých zvířat čistě ze zájmu je známo u „přírodních národů“ a vlastně ho lidé nejspíš prováděli v každé době. Později v mezolitu, když (alespoň v Evropě) krajina zarostla lesem, se ze psa v neprostupném a nepřehledném terénu stal i účinný pomocník při lovu.

Pokud v nejstarším období vlkopsi měli člověku především dělat radost, představovali jakýsi luxus. Se zhoršením podmínek, „úpadkem kultury“, pak zase vymizeli a vlka bylo třeba ochočit znovu nebo si psa opatřit od sousedů, kteří prosperovali. Z toho pak vyplývá logický závěr: vlci byli ochočeni mnohokrát nezávisle na sobě, nicméně současní psi jsou potomky pouze některé (některých, možná ale i docela malého počtu) domestikací. To není zase nic tak divného, jedni psi vytlačili na daném území jiné třeba i v souvislosti s lidskými migracemi. Takže pokud genetické analýzy vedou k závěru, že dnešní psi jsou třeba potomky hafanů domestikovaných před 14 000 lety na Dálném východě, nijak to neznamená, že v Evropě (i na Dálném východě) ochočení vlci neprovázeli člověka i mnohem dříve.

K tomu lze dodat, že i různé genetické analýzy docházejí k odlišným výsledkům, jakkoliv právě ty by měly vnést do celé záležitosti konečně dostatek exaktnosti. To zase vyplývá z toho, že někdy se sleduje mitochondriální DNA, někdy chromozom Y, někdy nějaká další konkrétní část genomu. Navíc se i první psi mohli různě „zpětně“ křížit s okolními vlky (k tomu speciálně v několika článcích dále).

Pes, vlk, kojot a šakal představují v jistém ohledu stále jeden druh. Vlci se po svém vzniku dokázali rozšířit prakticky po celém světě, ve všech podnebných pásmech. Dalo by se říci, že ovládli svět a o pozici dominantního druhu je připravil až Homo sapiens. V určitém ohledu však měli vlci (respektive jejich geny) štěstí, protože coby psi svou početnost ještě podstatně zvýšili. Jedním z dominantních druhů jsou v tomto ohledu stále. Pes je prostě vlk, který udělal dobrou volbu, rozhodně alespoň z pohledu svých genů.

Výše uvedené snad umožní trochu se vyznat v následujících textech, které mnohdy docházejí i ke vzájemně protichůdným závěrům.

Už ani s vlčetem to nemusí být snadné

Není nijak překvapivé, že vlk, byť vychovávaný člověkem (a třeba odebraný vlčici ještě dříve, než se mláděti otevřou oči) a intenzivně socializovaný, nebude stejně tak dobře ovladatelný jako pes. Většina zkušeností i vědeckých experimentů zdůrazňuje rozdíl mezi vlkem a psem, když dospívají, začnou usilovat o vylepšení svého místa v hierarchii skupiny, atd. Nový výzkum ale ukazuje, že už vlče a štěně domestikovaného psa se v jinak stejných podmínkách chovají odlišně. Nelze tedy tvrdit, že „pes je vlk, který nikdy nedospěje“ (neotenie apod.), rozdíly jsou hlubší (samozřejmě i třeba na úrovni metabolismu, k tomu viz dále).

Nový výzkum ukazuje, že hlavním rozdílem mezi psem a socializovaným vlkem je ovladatelnost – a to jak ve smyslu, nakolik je ochoten člověka poslouchat, tak i nechat sebou manipulovat, různě pročesávat, dávat vodítko apod.

Opět – nic moc překvapivého, ale má jít tentokrát o výsledek rigorózního výzkumu. Na maďarské Eötvös Loránd University se psům a vlkům věnují systematicky. V tomto experimentu testovali štěňata psů a vlků stará 3–24 týdnů. Jejich chůzi s vodítkem, reakci na česání srsti, chování při procházce s košíkem, reakci na přivolání nebo na pokyn sedni a ochotu aportovat. Štěňata 16 vlků a 11 psů dostala po jednom chovateli ještě před tím, než otevřela oči. Byla intenzivně socializována, s příslušným člověkem trávila 22 až 24 hodin denně. Lidé je nosili, štěňata za nimi chodila, 2–3krát týdně se navíc mohla potkávat navzájem.

Podle studie publikované ve Scientific Reports už ve věku 9 týdnů byli psi spíše ochotni donést člověku papírovou kouli, vlčata si ji chtěla ponechat nebo i odnést. Čtyři vlčata (ale žádný pes) už v tomto věku vrčela a pokoušela se chovat agresivně, když jim člověk předmět bral. Reakce na přivolání, ochota chodit s náhubkem nebo sednutí si za pamlsek byly naopak u psů i vlků v zpočátku velmi podobné; v 16–24 týdnech bylo vlčata obtížnější přivolat než psy, pokud byla přítomna další zvířata. Vlčata se ve 12 týdnech častěji pokoušela kousnout při česání, v 16 týdnech se tu a tam už ale ohnali i psi.

Jak se zdá, hlavní rozdíl byl však v tomto věku v chování při přístupu ke „zdroji“ (tzv. posesivní, vlastnické chování vlků). Co se týče ochoty podřizovat se člověku, psi ji mají zřejmě již vtisknutou v genech. Paralelně totiž byli testováni psi, které normálně vychovávala fena (v domácnosti s člověkem atd.), ale v ovladatelnosti obou skupin štěňat nebyl zjištěn rozdíl.

Část rozdílů zjištěných v experimentu může odpovídat i různé rychlosti vývojových procesů v raném věku, nicméně různě rychle dospívají i různá plemena psů. Obecně studie potvrzuje, že vlci nejsou vhodní jako domácí mazlíčci. Autoři nicméně doporučují, aby vlci chovaní v zajetí, v zoologických zahradách, různých parcích apod. procházeli intenzivní socializací, ba i nějakým výcvikem, respektive pokusem o něj. Budou pak v prostředí, kde je obklopují lidé, spokojenější, než kdyby si ponechali své přirozené chování a lidí se panicky báli. Pokusy o výcvik je navíc zabaví.

Různé zoologické zahrady se svým přístupem v tomto ohledu liší.

Video na YouTube: https://www.youtube.com/watch?v=0QstWaLSs3g

Zdroj: Eötvös Loránd University/Phys.org a další

Poznámka: Existují zooparky, kde jsou vlci socializovaní natolik, že se nechávají drbat i neznámými lidmi (návštěvníky).

Vlci mají rádi své lidské rodiče i další známé lidi

To, že vlci vychovávaní v zajetí k lidem obvykle přilnou, ví každý, kdo si o tom něco přečetl. Nicméně neškodí k tomu dodat trochu čísel a provést výzkum ve vědeckém, kontrolovaném a reprodukovatelném prostředí.

Opět na maďarské Eötvös Loránd University provedla Dorottya Júlia Ujfalussy a její kolegové následující pokus. Dobrovolníci v rámci programu Family Dog Project dostali do svých rodin namísto psích štěňat vlčata, s nimiž měli zacházet jako se psy. Vědci pak zkoumali socializaci těchto vlků v 6, 12 a 24 měsících. Konkrétně se testovaly reakce („pozdravy“, tj. chování při setkání) na 4 skupiny lidských návštěvníků:

– vychovatele z rodiny;

– lidi, které vlci potkávali častěji;

– lidi, které předtím viděli jen jednou;

– ty, s nimiž se vlci při experimentu setkali poprvé.

Kromě toho se pokus ještě prováděl ve dvou variantách – více známých vlků jako celek (pocit sebevědomí díky smečce) a ve verzi, kdy se vlče s člověkem setkalo samo. Šestiměsíční vlče prý vždy bylo přátelské k lidem, které už předtím vidělo. Starší vlci byli méně důvěřiví k lidem, s nimiž se dosud setkali jen jednou. U zcela cizích lidí někdy vlčata stahovala ocas mezi nohy, což je gesto strachu, docházelo však k tomu pouze tehdy, když byla zvířata sama. Dvouletí vlci byli k lidem, které znali, stále stejně přátelští, dávali najevo náklonnost a silnou vazbu.

Výsledky byly publikovány v Royal Society Open Science.

Dorottya Júlia Ujfalussy et al. Differences in greeting behaviour towards humans with varying levels of familiarity in hand-reared wolves (Canis lupus), Royal Society Open Science (2017). DOI: 10.1098/rsos.160956

Zdroj: Phys.org

Poznámky

Záleží samozřejmě na tom, kdy se vlče dostane od svých skutečných rodičů k lidem, od toho se pak odvíjí míra ochočení/krotkosti. Dobře socializovaní vlci by měli být odchováni „na flašce“. Navíc samozřejmě v každé populaci existuje variabilita; dále se obecně uvádí, že severští vlci jsou v zajetí méně problémoví (asi proto, že předcházela menší selekce na strach z člověka). Vlci chovaní v zajetí několik generací bývají snáze ovladatelní. Ti, kteří se lidí příliš báli nebo je napadali, zanechají s menší pravděpodobností potomky. Také v přírodě mají vlčata vysokou úmrtnost, přežívají ta (řekněme) nejdravější. V zajetí se pak setkáváme i s vlky a potomky vlků, kteří by v přírodě nepřežili.

Vlk na rozdíl od psa ve 24 měsících ještě není zcela dospělý. Testy tedy nutně neukazují, co se bude dít dál. Jiné záznamy praví, že vlci se chovají ke svým lidským adoptivním rodičům jako k vlastním, včetně toho, že s nimi po dosažení dospělosti mohou začít soupeřit o pozici v hierarchii smečky, včetně fyzického střetu. (Jistěže i domácí pes může člověku takto přerůst přes hlavu.) Někdy se situace řeší tak, že chovatel ponechá víc vlků, aby si vytvořili svou vlastní hierarchii, a během dospívání vystupuje jako „kamarád z venku“, ne šéf, stahuje se do pozadí. Pak, uvádí se, s ním vlci (obvykle) nesoupeří a chovají se přátelsky i v dospělosti. Naproti tomu s vlčetem je za účelem socializace vhodný co nejintenzivnější kontakt.

Vše výše uvedené obsahuje mnohá „ale“ nebo i opačné názory, na toto téma byla napsána řada knih, často založených na osobní zkušenosti, kdy jde ale zase o jediný případ a není jisté, nakolik lze zobecnit.

Původní zdroj nepopisuje, jak vlci s dobrovolníky žili, kolik vlčat bylo ve smečce atd. (kolik lidí na jednu smečku, zda na začátku bylo vždy s lidmi jen samotné vlče…). Velkou roli hraje třeba i to, zda se kontakt odehrává přes pletivo plotu, pak jsou vlci mnohem méně plaší.

Domestikace psa mohla souviset i se stresovým hormonem kortizolem

Dvě mutace v genu pro receptor melanokortinu 2, který se podílí na produkci stresového hormonu kortizolu, mohly hrát roli při domestikaci psů, protože jim umožnily lépe komunikovat s lidmi.

V průběhu domestikace psa docházelo k různým genetickým změnám. A to nejen těch souvisejících s chováním, ale později také s metabolismem škrobu, dále pak i k výběru genů souvisejících s různým vzhledem i speciálními vlastnosti u různých plemen (ale to už šlo o změny psa zdomácnělého).

Miho Nagasawa z japonské Azabu University a její kolegové nyní zkoumali interakce 624 domácích psů pomocí dvou úkolů. V prvním z nich měl pes na základě pokynů experimentátorů (pohled, ukazování, poklepávání…) rozhodnout, pod kterou miskou je ukryto jídlo. Tím se testovalo, jak pes chápe lidská gesta a komunikaci.

Jako druhý úkol byl psovi předložen další typický problém – jak otevřít nádobu ukrývající potravu. Měřilo se přitom, kolikrát a na jak dlouho se psi přitom dívali na lidi – tedy jakousi míru sociální vazby k člověku. Vědci rozdělili psy do dvou skupin: na primitivní plemena (považovaná za geneticky bližší vlkům, např. akita a sibiřský husky) a ostatní (kde se předpokládá větší genetická vzdálenost od vlků). Nepřekvapivý závěr zní, že psi z první skupiny se dívali na experimentátory méně často. V prvním úkolu nebyly zjištěny žádné významné rozdíly mezi různými plemeny (respektive dvěma kategoriemi, do nichž si vědci plemena rozdělili).

Autoři poté hledali mezi oběma skupinami rozdíly v genech spojených s povahou. Do tohoto zkoumání zahrnuli mj. gen pro oxytocin (OT), oxytocinový receptor (OTR), melanokortinový receptor 2 (MC2R) a gen WBSCR17, který je u člověka spojen s Williams-Beurenovým syndromem (hypersociální chování). Jak se ukázalo, dvě změny genu MC2R souvisely jak se správnou interpretací gest v první úloze, tak s častějším pohledem na experimentátory při řešení v úloze druhé.

Podle autorů studie tedy změny v genu pro MC2R mohly hrát roli při domestikaci psů, protože podporovaly nižší úroveň stresu v blízkosti lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Psověda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.