Přeložila:

DARINA POVOLNÁ

L. J. Shen: Skandální titulky

Vydání první

Copyright © 2018. DIRTY HEADLINES by L. J. Shen

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2541. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Dirty Headlines vydaného v roce 2018

Český překlad © 2022 Darina Povolná

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Lucas Loyola

Cover by Letitia Hasser, RBA Designs

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1902-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1903-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

L. J. Shen

Skandální titulky

Vanesse Serranové a Vanesse Villegasové

a (virtuálním) objetím a (skutečné) vděčnosti

„Vidí, co vidět chce, zrak na nic mu je,

proto se Amor slepý zobrazuje.1

– William Shakespeare, Sen noci svatojánské

Soundtrack

„Promiscuous“ – Nelly Furtado a Timbaland

„How Soon Is Now?“ – Smiths

„Le Chemin“ – Kyo feat. Sita

„Makes Me Wonder“ – Maroon 5

„Anybody Seen My Baby“ – Rolling Stones

„Bloodstream“ – Stateless

„Hey Jude“ – Beatles

„Down“ – Jason Walker

„Moi Lolita“ – Alizée

Prolog

Jude

Na smrtelné posteli mi máma řekla, že srdce je osamělý lovec.

„Jude, orgány jsou jako lidé. Potřebují společnost, nějakou zálohu, na kterou se mohou spolehnout. Proto máme všechno po dvou: plíce, mandle, ruce, nohy, palce, oči, nosní dírky, rty a všechny ty zuby. Jenom srdce pracuje osamoceně. Jako Atlas nese tiše na svých ramenou váhu naší existence a bouří se jen tehdy, když je rozrušeno láskou.“

Řekla, že osamělé srdce – tedy moje osamělé srdce – se nikdy nezamiluje, a doteď měla pravdu.

Možná proto se dnes tohle všechno stalo.

Krémová prostěradla jsem měla omotaná kolem nohou jako kořeny, než jsem se vysoukala z toho letiště v nóbl hotelovém pokoji, který jsem posledních pár hodin obývala. Vstala jsem z měkoučké matrace zády od neznámého muže, jehož jsem to odpoledne potkala.

Kdybych na něj pohlédla, ozvalo by se ve mně svědomí a nikdy bych v tom nedokázala pokračovat.

Vybrala jsem si peníze na úkor svojí integrity.

Peníze, které jsem velice potřebovala.

Peníze, jež měly tento měsíc zaplatit můj účet za elektřinu a účtenky od lékaře pro tátu.

Přešla jsem po špičkách pokoj k jeho oblekovým kalhotám na podlaze a cítila se prázdná v místech, jež ty předchozí hodiny vyplňoval. Bylo to poprvé, co jsem kdy něco ukradla, a z nezvratnosti té situace se mi chtělo zvracet. Nebyla jsem zlodějka. A přesto jsem se tohohle nádherného cizince chystala okrást. A to už vůbec nemluvím o tom, že jsem se s někým jen tak vyspala, ze strachu, že by moje hlava mohla vybuchnout na ten luxusní koberec. Tohle jsem normálně nedělala.

Ale ten večer jako kdybych to vůbec nebyla já.

Ráno toho dne mě probudil zvuk, jak se moje poštovní schránka sesunula pod tíhou dopisů a účtenek, které do ní byly nacpané. Potom jsem pracovní pohovor projela takovým způsobem, že naše setkání zkrátili se slovy, že se jdou dívat na zápas Yankees. (Když jsem poznamenala, že se ale žádný nehraje – ano, byla jsem až tak zoufalá –, vysvětlili mi, že je to repríza.)

Poraženě jsem klopýtala krutými ulicemi Manhattanu a důrazně mě ztrestával prudký jarní déšť. Napadlo mě, že nejlepší bude zapadnout do bytu ke svému příteli Miltonovi, abych se osušila. Měla jsem klíče a on byl nejspíš v práci, kde piloval svůj článek o imigrační zdravotní péči. Pracoval pro časopis Moderní muž, který patřil v New Yorku k jedněm z nejprestižnějších. Byla jsem na něj ohromně pyšná.

Zbytek odpoledne se odehrával jako špatný film s hromadou klišé a ulepené smůly. Otevřela jsem Miltonovy dveře a setřásla si kapky z bundy a vlasů. Nejprve jsem uslyšela hluboké sténání. Neklamný vizuální vjem okamžitě následoval:

Miltonova editorka Elise, kterou jsem jednou potkala na drinku, byla ohnutá přes hranu pohovky, již jsme společně vybírali na mém oblíbeném bleším trhu, zatímco on do ní nemilosrdně přirážel.

Hrc.

Hrc.

Hrc.

Hrc!

„Srdce je osamělý, krutý lovec.“

Cítila jsem, jak z toho mého vyletěl otrávený šíp přímo do Miltonova lesknoucího se hrudníku, a poté jsem uslyšela, jak se láme.

Byli jsme spolu pět let. Potkali jsme se na Kolumbijské univerzitě. On byl synem bývalého moderátora NBC. Já jsem měla plné stipendium. Jediným důvodem, proč jsme nebydleli společně, bylo to, že můj táta byl nemocný a já jsem od něj nechtěla odejít. Ale to nám s Miltonem nebránilo v tom, abychom si háčkovali své plány ve stejných barvách a vzorech a proplétali své životy jedním snem za druhým.

Navštívit Afriku.

Nechat se přidělit na Střední východ.

Sledovat západ slunce na Key Westu.

Sníst si v Paříži jednu dokonalou makronku.

Náš seznam toho, co všechno chceme zažít, byl sepsaný v mém poznámkovém bloku, který jsem nadšeně pojmenovala Kipling, a ten teď propaloval díru do mého batohu.

Neměla jsem v plánu se Miltonovi pozvracet na prahu, ale vzhledem k tomu, do čeho jsem nakráčela, to asi nebylo zrovna překvapující. Ten zmetek uklouzl na mé snídani, když mě honil chodbou, ale já vylítla nouzovým východem a brala schody po dvou. Milton byl úplně nahý a na jeho penisu na půl žerdi se ještě houpal kondom, takže v určité fázi usoudil, že vyběhnout na ulici, jak ho Pánbůh stvořil, není zrovna nejlepší nápad.

Utíkala jsem, až mě pálilo v plicích, a moje tenisky Chucks byly mokré a zablácené.

V prudkém dešti jsem narážela do ramen, deštníků a pouličních prodavačů.

Byla jsem rozzlobená, zoufalá a v šoku – ale nebyla jsem zničená. Moje srdce bylo naprasklé, ale zlomené vlastně nebylo.

„Srdce je osamělý lovec, Jude.“

Potřebovala jsem zapomenout – zapomenout na Miltona, stoh účtenek a fakt, že jsem posledních několik měsíců byla bez práce. Potřebovala jsem se utopit v alkoholu a něčí horké pokožce.

Ten cizí muž v obleku mi přesně tohle poskytl a teď mi měl dát ještě něco, na čem jsme se nedohodli.

Soudě podle tohohle místa ovšem nebude mít problém si zaplatit taxíka na letiště.

Zakřivené schodiště z tepaného železa, jež muselo stát víc než celý můj byt, mě dovedlo k vířivce velikosti mého pokoje. Červeně prošívané, sametové pohovky se mi vysmívaly. Okna od podlahy až ke stropu mě vyzývala, abych se svýma plebejskýma očima sytila pohledem na bohatý Manhattan. A ten lustr s kapkami připomínal malé spermie.

Judith Penelope Humphryová, abys nějak překlepala další týden, přestaneš myslet na ejakulaci a budeš se držet plánu.

Sáhla jsem do zadní kapsy jeho kalhot od Toma Forda, kam zastrčil peněženku krátce poté, co vytáhl sérii kondomů. Třesoucími prsty jsem ji zkoumala. Kožená Bottega Veneta, černá a neodřená. Ztěžka jsem polkla, ale nervy jsem měla dál napjaté k prasknutí.

Otevřela jsem tu peněženku a vytáhla štos bankovek. Ukázalo se, že jeho rodinný klenot nebyl na tomhle cizinci jedinou mohutnou věcí. Spěšně jsem je počítala a oči se mi rozzářily, když jsem vzala všechnu hotovost.

Sto… dvě stě, tři sta, šest set… osm set… Patnáct set. Kristepane, děkuju.

Skoro jako kdybych slyšela, jak mě Ježíš kárá. „Neděkuj mi. Jsem si celkem jistý, že nepokradeš bylo někde nahoře na mém seznamu věcí, co nedělat.“

Z brašny jsem vytáhla mobil a našla si značku té peněženky ve svých rukou. Ukázalo se, že stojí bezmála sedm set dolarů. Začala jsem se svým nefungujícím, leč těžkým a rozbušeným srdcem vyhazovat plastové karty, aniž bych na ně znovu pohlédla. Peněženka se dala prodat, a jak se ukázalo, zrovna tak i moje morálka.

Hrozně jsem se styděla a cítila, jak mi žhnou tváře. Až se probudí, bude mě nenávidět a litovat toho, že ke mně v baru přistoupil. Nemělo mi na tom záležet. Ráno opustí New York a už nikdy ho neuvidím.

Jakmile jsem vyprázdnila jeho peněženku a pečlivě vyložila karty a doklady na noční stolek, navlékla jsem si znovu šaty a křiklavě růžové tenisky – celé obalené blátem – a naposledy se na něj zadívala.

Byl úplně nahý a rozkrok měl nahodile zakrytý dekou. S každým dechem se mu napínaly břišní svaly. Ani ve spánku nevypadal zranitelně. Jako řecký bůh povznesený nad lidské city. Muži jako on byli příliš domýšliví, než aby je mohl někdo doběhnout. Byla jsem ráda, že mezi námi bude brzy celý oceán.

Otevřela jsem dveře a zastavila se tam s rukama na zárubni.

„Moc mě to mrzí,“ zašeptala jsem, políbila si konečky prstů a mávla jimi do prostoru mezi námi.

Počkala jsem, než se dostanu ven z hotelu, a pak jsem dovolila slzám téct.

O pět hodin dříve

Doklopýtala jsem do baru a mezi vzlyky si u barmana objednala whisky, zatímco jsem ze svých dlouhých špinavě blond vlasů otřepávala déšť.

Zatahala jsem se za límec černých šatů a vzdychala do drinku, který mi poslal přes bar. Kývala jsem ve vzduchu teniskami – dnes ráno jsem zvolila nízké a růžové, to jsem ještě byla bláznivě optimistická, když jsem opouštěla dům – zatímco jsem se svými ani ne sto šedesáti centimetry seděla na barové stoličce. Sluchátka jsem měla pevně zaražená v uších, ale nechtěla jsem poskvrnit svůj playlist dokonalých písniček dnešní hnusnou náladou. Kdybych teď poslouchala písničku, co se mi líbí, navždycky bych si ji spojovala se dnem, kdy jsem zjistila, že Milton to má nakonec přece jen rád zezadu, akorát nikoli se mnou.

Snažila jsem se vnitřně nějak povzbudit, zatímco jsem polykala whisky, kterou jsem si nemohla dovolit, jako by to byla voda.

Můj pracovní pohovor byl sice vážně příšerný, ale stejně jsem zrovna moc netoužila pracovat pro křesťanský časopis o bezlepkové dietě.

Milton mě podváděl. Ale beztak jsem o něm měla určité pochybnosti. Když jsme byli s ním a s tátou nebo někoho potkali na ulici, jeho úsměv zmizel vždycky až příliš rychle. Pravé obočí mu vyjelo nahoru pokaždé, když s ním někdo nesouhlasil.

A co se týkalo rostoucích účtů za léčbu – našla jsem způsob, jak se s nimi vypořádat. S tátou jsme náš byt v Brooklynu vlastnili. Kdyby bylo nejhůř, prodáme ho a půjdeme do podnájmu. Navíc, obě ledviny jsem nepotřebovala.

Popotahovala jsem nad svou skleničkou, když se mi do nosu vkradla vůně cedrového dřeva, šalvěje a nadcházejícího hříchu. Neobtěžovala jsem se zvednout hlavu, ani když mě oslovil. „Napůl opilá a oplývající konvenční krásou: vlhký sen každého predátora.“

Měl silný francouzský přízvuk. Melodický a chraplavý. Oči jsem však měla upíchnuté k jantarovému nápoji ve své sklence. Neměla jsem náladu na řečičky. Obvykle jsem byla člověk, co by se dokázal skamarádit i s cihlou. Ale právě teď bych uměla bodnout každého s koulemi už jen za to, že dýchá mým směrem. Nebo vlastně jakýmkoliv směrem.

„Nebo nejhorší noční můra každýho nadržence,“ odpověděla jsem. „Tudíž nemám zájem.“

„To je lež a já se s lháři nezahazuju.“ Periferně jsem viděla, jak si mezi zuby převrátil koktejlové míchátko a hodil po mně úsměv dravce. „Ale kvůli vám udělám výjimku.“

„Vážně může být někdo tak nafrněný?“ Vnitřně jsem se propleskla, že jsem mu vůbec odpovídala. Měla jsem v uších sluchátka. Proč na mě vlastně vůbec promluvil? Byl to přece mezinárodní signál pro „nech mě laskavě na pokoji“. Nezáleželo na tom, že jsem zrovna nic neposlouchala a jen jsem chtěla odradit lidi, co si chtějí povídat. „Proč rovnou neřeknete, že sbíráte pohlavní nemoci jako pokémony.“

„Beru to tak, že vás doteď balili mimořádně nesofistikovaní muži. A cože jste to dnes měla za úděsný den?“ Smázl i ten zbytek vzdálenosti mezi námi a já ucítila teplo jeho těla, které se linulo zpod obleku šitého na míru.

Měla jsem pocit, že když se otočím a pohlédnu na něj – skutečně pohlédnu – vezme mi všechen vzduch z plic. Moje srdce, jež bylo po dnešku rozezlené a poraněné, mi tupě bušilo v hrudi. Nechceme, aby nám sem někdo lezl, Jude.

Vysoký Francouz přistrčil barmanovi přede mnou stodolarovku. Očima mi zboku pohladil obličej, když se ho zeptal: „Kolik měla drinků?“

„Tohle je druhý, pane.“ Barman krátce kývl a mokrým hadrem utíral dřevěný povrch před sebou.

„Dejte jí sendvič.“ Vytrhla jsem si sluchátka z uší, třískla s nimi o bar a konečně zvedla oči a otočila se na židli, abych se na něj podívala.

Jestli jsem někdy udělala kolosální chybu, bylo to tohle. V prvních pár vteřinách jsem ani neuměla rozšifrovat, co vlastně vidím. Byl tak neskutečně úchvatný, že to většina lidí ani nedokázala zprocesovat. Mluvím o dokonalosti Chrise Pinea, mohutnosti Chrise Hemswortha a kouzlu Chrise Pratta. S touhle trojitou hrozbou jsem byla v HÁJI.

„Jeden sníst musíte.“ Neobtěžoval se věnovat mi pohled a hodil telefon na bar. Ten mu svítil jako šílený desítkami e-mailů každou minutu.

„Proč?“

„Protože je pod mou úroveň skočit do postele s opilou holkou a dneska večer bych vás moc rád v posteli měl,“ řekl klidně a okořenil svoje nenucené prohlášení uhrančivým úsměvem s dolíčky ve tvářích a já se začala celá rozpouštět.

Snažila jsem se vzpamatovat z toho šoku, dál jsem na něj zírala a prohlížela si jeho tvář. Hluboce modré oči – zkosené jako oči tygra a tmavé, tak šíleně tmavé jako dno oceánu; rozcuchané hnědé vlasy; linie čelisti, o kterou byste se pořezali, když se jí dotknete; rty stvořené pro špinavá slůvka při sexu. Takový druh jsem ještě nikdy nepotkala. V New Yorku jsem žila celý život. Cizinci pro mě nebyli cizím pojmem. A přesto vypadal jako netradiční kombinace mužského modela a generálního ředitele nějaké firmy.

V tom tmavomodrém obleku působil přísně. Rysy jeho tváře byly neúprosné. A mezi těmi krutě ostrými lícními kostmi a hranatou bradou se nacházely plné rty a rovný nos.

Odvrátila jsem pohled k jeho prstům, abych zjistila, jestli má snubní prsten. Vzduch byl tedy čistý.

„Co prosím?“ Narovnala jsem záda. To, že vypadal jako bůh, ještě neznamenalo, že má právo se tak chovat. Barman přede mě strčil horký talíř se sendvičem plněným rostbífem, majonézou, rajčaty a čedarem. Tolik jsem chtěla zůstat tvrdá a vzdorná, ale naneštěstí jsem zároveň nechtěla asi tak za hodinu zvracet jenom čistou whisky.

Sexy cizinec se opřel o bar, zatímco stál – do sto devadesáti mu zbývaly tak dva tři centimetry? – a naklonil hlavu do strany. „Jezte.“

„Tohle je svobodná země,“ odsekla jsem.

„A přesto mi přijde, že vás svazuje představa, že sex s někým neznámým je něco špatného.“

„Pardon, nějak jsem nezachytila vaše jméno, pane Nechápavý.“ Zívla jsem.

„Sam Silák. Rád vás poznávám. Hele, očividně máte špatný den. Já mám plonkovou noc. Domů letím zítra ráno, ale do té doby…“ Trhnul paží a nechal si vyhrnout rukáv saka, aby pohlédl na svoje luxusní rolexky. „Zařídím, abyste na všechno, co se vám teď honí hlavou, pro tuhle noc zapomněla. Slečno…?“

Kašlu na to. A na něj. Byl to ten typ rajcovního chlapa, o kterém jsem silně pochybovala, že ještě někdy v životě vůbec potkám.

Můžu to svést na Miltona.

A na účty od lékaře.

A na whisky.

Kruci, můžu z toho vinit klidně celý stát New York po dni, jaký jsem měla.

„Spearsová.“ Podívala jsem se úkosem a zakousla se do sendviče. Páni. Otočila jsem ubrousek, který byl u jídla, abych zjistila jméno baru. Le Coq Tail. V duchu jsem si udělala poznámku, abych se sem vrátila za dvacet let, až konečně splatím tátovy léčebné výdaje a přestanu živořit na instantních nudlích.

„Jako Britney Spearsová?“ Povytáhl nevěřícně obočí.

„Správně. A vy jste?“

„Pan Timberlake.“

Znovu jsem si kousla a málem jsem zasténala. Kdy jsem naposledy jedla? Nejspíš dnes ráno, než jsem vyrazila na ten pohovor.

„Lezete mi na nervy, pane Timberlakeu. Já si ale myslela, že vaše jméno je ‚Sam Silák‘?“

„Snad to nějak pobereš, zlato. Jsem Célian.“ Napřáhl ke mně ruku.

Jeho vyrovnanost mě zneklidňovala i fascinovala zároveň. Rysy měl jako bůh, ale vypadal živě a hřejivě na dotek jako smrtelník. Zamlžovalo mi to úsudek, rozostřovalo smysly a v žaludku se mi začínal tvořit uzel žádostivosti.

„Judith, ale všichni mi říkají Jude.“

„Asi budeš fanynka Beatles.“

„A ještě jsi drzý. Seznam tvých negativních vlastností je hodně dlouhý.“

„To na mně není jediná dlouhá věc. Jez, Judith.“

„Jude.“

„Já nejsem každý.“ Hodil mým směrem netrpělivý úsměv a vypadal, jako kdyby domluvil.

Panovačný mizera. Ukousla jsem si další sousto. „Tohle nic neznamená.“

Byla jsem si dost jistá, že lžu, ale byla jsem příliš emocionálně vyčerpaná na to, abych si dnes večer něco odpírala.

Naklonil se ke mně a vstoupil do mého osobního prostoru stylem, jakým Napoleon vtrhnul do Moskvy, s pýchou a diskrétností pohanského válečníka. Přejel palcem po mém hrdle. Prostý dotek a na celém těle mi naskočila husí kůže. Byla to kombinace jeho divoké mužské drsnosti a všeho ostatního – jeho obleku, vůně a rysů.

Byla jsem bezmocná.

Chtěla jsem být bezmocná.

„Srdce je osamělý lovec.“ Ale moje tělo potřebovalo dnes večer společnost.

Naklonil se dopředu se rty blízko mého ucha a zašeptal: „Hmm, ale tohle ano.“

„Nejsi můj typ.“ Zazubila jsem se na zbytek whisky, kterou jsem do sebe kopla.

„Já jsem každého typ,“ prohlásil věcně. „A bude se ti to se mnou líbit.“

„Nevíš, co mám ráda,“ oponovala jsem mu. Slovní přestřelka s ním mě bavila. Byl strohý, ostrý a nezúčastněný, ale kupodivu mi nepřipadal hrubý.

„Vsadím všechny peníze, co u sebe mám, že vím.“

Tak tohle je zajímavé.

„Co kdybych při každém orgasmu předstírala, že ho nemám?“ Zastrčila jsem si iPod a sluchátka do tašky. Tahle konverzace už nemohla být podivnější. Hodil po mně úsměvem, jaký jsem na lidské tváři nikdy předtím neviděla – tak dravčím, že se mi kroutily vnitřnosti a kalhotky mi mezi stehny vlhnuly.

„Očividně jsi nikdy neměla skutečný orgasmus. Když tě udělám já, budeš ráda, když ti v kolenou nerupnou čéšky.“

„Sebechvá…“

„Nech si ty řečičky, Spearsová.“

O deset minut později jsme přecházeli ulici cestou k jeho hotelu. Snažila jsem se dělat jakoby nic, když jsme vstoupili do nablýskané haly. Hotel Laurent Towers stál naproti mrakodrapu LBC, sídlu jednoho z největších zpravodajských kanálů na světě. To místo se hemžilo lidmi, ale byli jsme jediní, kdo čekal na výtah. Oba jsme na něj tiše zírali, zatímco moje srdce křičelo, až mi málem vyskočilo z hrudníku. Já s ním vážně jen tak skočím do postele. Jistě, bylo mi třiadvacet, byla jsem nově nezadaná a aktuálně velmi pomstychtivá. Věděla jsem, že vyspat se s ním není nic amorálního. Ale zároveň mi bylo jasné, že se tomu za pár let zasměju.

„Tohle normálně nedělám,“ prohlásila jsem, když se dveře výtahu otevřely a my vstoupili dovnitř.

Célian neodpověděl. Když se dveře zavřely, vyrazil ke mně, pohled měl chladný a odtažitý a ústa našpulená. Natlačil mě proti zdi a každý krok byl nenasytnější než ten předchozí. Tep mi tančil někde v krku. Prohlížel si mě těma sebejistýma očima, zvedl mi bradu a já cítila, jak se mi rozevírají nosní dírky.

Célian mi dal přes sukni ruku na rozkrok a já zasténala, zatímco jsem prohnula tělo proti zdi za sebou. Našel palcem můj klitoris a zanořil ho skrze látku, pevně zatlačil a v líných kroužcích ho masíroval.

„Nesnaž se mě přesvědčit, že jsi hodná holka,“ syknul a jeho dech – máta a čerstvé kávové boby – mi přejížděl po hrdle. „Je mi to fuk.“

„Tvoje angličtina je na turistu dost dobrá,“ poznamenala jsem. Přízvuk měl výrazný, ale slova používal jako zbraň. Strategicky a poskrovnu. Každá slabika byla tvrdým úderem.

Udělal krok dozadu a lhostejně mě pozoroval. „Jsem dost dobrý ve spoustě věcí, jak brzo zjistíš.“

Výtah cinkl a on ode mě odstoupil.

Dveře se otevřely a postarší pár se na nás usmál, zatímco čekal, až opustíme výtah. Célian mě uchopil za paži, jako kdybychom byli pár, a pustil ji v momentě, kdy byli z dohledu.

Tiše jsme kráčeli k jeho pokoji, ale já se prakticky topila v rámusu ve svojí hlavě. Přesvědčila jsem samu sebe, že tohle je správná věc. Noc plná vášně bez jakýchkoliv závazků s bezbožně nádherným cizincem mi uleví od bolesti. Mířila jsem za ním a sledovala jeho široká záda a štíhlou postavu. Vypadal, jako kdyby se cvičením živil, ale oblékal se, jako kdyby na tělocvičnu neměl ani chvilku času. Jeho profese pro mě ovšem zůstane nevyřešenou záhadou. Zítra se vracel do Francie, a jestli je špičkový právník nebo nájemný zabiják pro mě vůbec nic neměnilo.

Jakmile jsme se ocitli v jeho apartmá, podal mi láhev vody.

„Pij.“

„Přestaň mi poroučet.“

„Tak na mě přestaň zírat těma psíma očima a čekat na instrukce.“

Sundal si sako a zul boty. Místnost byla luxusní a uklizená – až příliš na pokoj, v němž se bydlí. Bylo to tam obrovské, ale nezpozorovala jsem žádná zavazadla, nabíječky, košili pohozenou na zemi, ani cokoliv dalšího, co by něco prozrazovalo.

Na jednu stranu to vypadalo podezřele. A na tu druhou působil přesně jako ten druh psychopata, co nezanechává žádné stopy. A já byla v jeho pokoji. Báječné.

Poznámka pro sebe: Po dnešním jednání se snaž zakládat svoje budoucí rozhodnutí na tom, co za rady najdeš v koláčcích štěstí. Budeš na tom líp.

Vypila jsem vodu, kterou mi podal, aniž bych si to v tu chvíli uvědomovala, hodila jsem láhev do koše, jako kdyby pálila, a moje rebelská duše pomaličku uhasínala.

Ještě není pozdě z toho vycouvat. Pověz mu, že ti není dobře, a odejdi.

„Myslím, že bych měla –“ začala jsem, ale nestihla jsem to doříct.

Přirazil mě ke zdi a jeho rty splynuly s mými, čímž mě umlčel. Protočila jsem oči z přívalu rozkoše a za očními víčky mi explodovaly jiskřičky. Svírala jsem límec jeho košile, když mě pažemi zvedl a zaryl mi prsty do zadku. Okamžitě jsem mu obtočila nohy kolem pasu. Přitiskl se ke mně a rozdmýchal tím vášeň v mém podbřišku, a když jsem zavzdychala, štípl mě do vnitřní strany stehna tak silně, že jsem se s ním začala prát, ale nakonec jsem zjistila, že zatnout mu prsty do kůže je jako tonout v nekonečném polibku. Jeho rty byly jako horký samet. A tělo mramor, tvrdý úplně všude.

Célian mi strčil jazyk do úst a já ho nechala.

Otočil boky a přitiskl mi svůj tvrdý – opravdu tvrdý – penis ke klitorisu a já ho opět nechala.

Kousal mě do spodního rtu silněji a vrčel, ale poté tu bolest sál zase pryč. Vykřikla jsem a chtěla víc.

Strčil mezi nás ruku, odtáhl mi kalhotky stranou a ponořil do mě dva prsty.

Byla jsem trapně úplně promočená.

Ten sexy cizinec odtrhl rty od mých a zíral na mě. „Je načase, abyste dokončila větu, slečno Spearsová.“

„Já… já…“ Zamžikala jsem zmateně.

Začal prsty zajíždět do mě a ven – pomalu, dráždivě pomalu – a ve tváři měl kamenný výraz.

Co je tohle za chlapa? Vypadal tak nezúčastněně, i tehdy, když mi ze rtů uniklo nedobrovolné zasténání a on pokaždé zajel hlouběji a hlouběji, zkroutil prsty a narážel mi do bodu G. Druhou rukou putoval k mým ňadrům a mačkal tvrdě jednu z bradavek.

„Říkala jsi, že bys něco měla udělat.“ Na chvíli zvedl ruku, aby mi o rty otřel mou vlhkost, a potom se vrátil ke svému novému oblíbenému místu mezi mýma nohama. Ochutnal mě na mých rtech. „Co to bylo, Judith?“

Judith. Ze způsobu, jakým převaloval to J mezi zuby, jsem měla chuť mu umřít v náruči. Horkým jazykem mi líbal krk, bradu, rty a poté znovu zajel mezi ně. Byli jsme propletení, jako kdybychom toho druhého potřebovali k přežití. Věděla jsem, že je to jen jedna noc, ale připadalo mi to jako mnohem víc.

„Já… ehm… nic,“ odpověděla jsem a potýkala se s jeho zipem mezi námi. Položil ruku přes mou a přitlačil mi dlaň ke své obří erekci. Teď jsem měla úplně nový důvod k panice. Tahle věc se vejde možná tak do mojí tašky na cvičení. Ale ne do mojí vaginy.

„Já udávám tempo,“ pronesl.

Potřásla jsem hlavou. Nebyl to můj šéf. Vrazil do mě další dva prsty – skoro celou ruku – a já byla tak plná, až jsem měla pocit, že vzplanu. Z úst mu uniklo zachroptění. Polkl ho do našeho hříšného polibku a já se mu okamžitě udělala na ruku.

Ta rozkoš byla tak intenzivní, že jsem proti té zdi úplně roztála a klouzala po ní jako špagety. Célian mě zvedl zpátky nahoru, zaryl mi prsty do tváří, podržel mi čelist na místě a vpíjel se mi do očí. „Doufám, že chutnáš tak dobře, jako vypadáš.“

Jedním plavným pohybem sklouzl na kolena, zvedl mi šaty a hodil si jednu mou nohu přes rameno. Vjel do mě jazykem, zatímco kalhotky byly stále odhrnuté stranou a namísto lízání a sání do mě začal jazykem rovnou přirážet. Zabořila jsem mu prsty do vlasů a povšimla si, že jsou jemnější než moje, a zaklonila jsem hlavu dozadu ke zdi, zatímco mě obdařoval druhem orálního sexu, o němž jsem si nikdy nepomyslela, že existuje.

Milton byl štědrý, ale poněkud robotický milenec. Tohle byl chodící a mluvící orgasmus. Byla jsem si celkem jistá, že bych se udělala, i kdyby kýchl mým směrem. Projela mnou intenzivní touha sevřít stehna kolem jeho obličeje a nechat ho tam napořád. Druhý orgasmus mnou projel od konečků prstů na nohou až k hlavě jako elektrický šok, poslal mě do nebe, a když sevřel rty kolem mého naběhlého klitorisu a silně ho sál, byla jsem si vážně jistá, že každý anděl v mém okolí právě získal křídla. Než se postavil, svlékl si kalhoty a košili a zuby roztrhl obal od kondomu, věděla jsem, že ať už ho pojmu či nikoliv, byla jsem ochotná skončit i na pohotovosti, jen abych to zkusila.

Célian se do mě zanořil najednou a přirazil mě proti skříni za námi, propletl prsty s mými a v podstatě mě k tomu povrchu připoutal. Rozkoš byla tak pronikavá, že jsem se mu kroutila mezi rukama, a bojovala s ním, abych se do něj mohla zarýt, dotýkat se ho a přidat se k jeho rytmu, příraz za přírazem.

„Kruci,“ zasyčel. „Judith.“

„Céliane.“ To byla poslední věc, co jsem mu za poměrně dlouhou dobu řekla, protože jsme se oba oddali nespoutanému sexu.

Na podlaze, jako dva divoši.

Zezadu na posteli, když sledoval televizi – CNN.

Jakmile jsem mu pak pověděla, že je gentlemanský asi jako pytel šutrů (uklouzla mu nadávka, když Anderson Cooper představil exkluzivní téma o podvodu s voliči, které jsem málem i já měla chuť poslouchat), dostali jsme se do sprchy, kde mě znovu lízal a tentokrát věnoval zvláštní pozornost mému klitorisu.

Potom jsme opět pokračovali u umyvadla.

Nakonec, když jsem odpadla na postel, mi podal další láhev vody a řekl: „Odcházím v šest. Odhlášení je v deset a v Laurent Towers si na zpoždění nepotrpí.“

Chtěla jsem mu říct, aby za a) šel do háje a za b) že by byl neskutečně špatný nápad tam na noc zůstávat. Ale nebyla jsem si moc jistá, že bych dokázala stanout tváří v tvář svému nemocnému tátovi po všem tom sexu, co jsem měla, a to nikoliv s mým čerstvě bývalým přítelem. Nemusela jsem se podívat do zrcadla, abych věděla, že vypadám totálně ošukaně skrz naskrz s těmi popraskanými, naběhlými rty, odřenou, zarudlou kůží od strniště a třemi kousanci na krku – a to nezmiňuju, že pohled jsem měla dost připitý, ale ne od whisky, kterou jsem před hodinami zkonzumovala.

Neochotně jsem tátovi napsala, že zůstávám u Miltona, plácla sebou na Célianovu postel a zavřela oči. Cítila jsem se na světě tak osamoceně. Nikdo nevěděl, kde jsem, a jediný člověk, jemuž na tom záleželo – táta – mi sotva mohl nějak pomoct, když sám už skoro nevycházel z domu.

V tu chvíli jsem se rozhodla, že Robertovi Humphrymu o svém rozchodu s Miltonem Hayesem vůbec nepovím. Táta na mého přítele sázel všechno a počítal s tím, že se o mě po jeho odchodu postará. Každý někoho potřeboval a já kromě táty nikoho neměla.

Célian vklouzl do postele zezadu ke mně a přitiskl svůj naběhlý úd k zadní straně mých stehen.

Přejel mi prstem po straně žeber podél tetování, jež jsem si nechala udělat v den, kdy mi bylo osmnáct.

Jestli se zdám trochu divná, je to proto, že jsem.

„Takže nemáš ráda Beatles, ale máš ráda Smiths.“ Jeho dech mi hladil lopatku.

Vyrůstala jsem jenom s tátou, který pracoval jako stavební dělník v New Yorku. Peněz jsme moc neměli a sedět na podlaze a poslouchat vinylové desky byla naše oblíbená činnost. Četli jsme knihy o Johnnym Rottenovi a vynalezli hru s úmyslně zavádějícími hudebními informacemi, abychom si ukrátili čas.

„Pozor, ať si ke mně nevytvoříš pouto, když mě poznáš,“ řekla jsem tiše a dívala se z vysokého okna s výhledem na New York.

Začal do mě tiše zezadu zajíždět. „Klidně to risknu.“

Ta pozice mi připomněla vystoupení Miltona s Elise, na kterém jsem seděla v první řadě. Pocity se mi míchaly a zaplétaly. Tělo jsem měla povznesené, ale v koutcích očí se mi tvořily slzy. Byla jsem ráda, že je můj jednorázový milenec nemůže vidět, ačkoliv byly rozhodně směsicí štěstí ze všech těch orgasmů a naopak smutku z vyhlídky na to, jak zítra ráno půjdu domů a budu čelit realitě.

Žádný partner.

Žádná práce.

Umírající otec a štos účtů, o kterých jsem nevěděla, jak je zaplatím.

Když jsme oba skončili, políbil mě zezadu na krk, otočil se a šel spát. A já? Já měla přímý výhled na kalhoty od jeho obleku a vršek jeho nadité peněženky, která na mě odtamtud civěla.

Moje srdce bylo osamělý lovec.

Dnes večer ho nechám, ať hoduje.

1. kapitola

Jude

O tři týdny později

„Jak vypadám?“

„Nervózně. Napjatě. Mile. Hezky. Jedno z toho by mohla být správná odpověď, že?“ Táta se usmál a přejížděl mi po pažích.

Oblékla jsem si na sebe bílé pouzdrové šaty a svoje černé tenisky Chucks. Stylové. Nenápadné. Kromě toho jsem dnes měla být vážná a profesionální. Tmavě blond vlasy jsem měla upravené do volného drdolu a oči jsem si zvýraznila dramatickou oční linkou. Tohle nebyl můj obvyklý oděv sestávající z flanelové košile, úzkých džín a bundy z falešné kůže. Jenže tohle byl první den v mojí nové práci, takže nevypadat ve stylu Tokio Hotel byla celkem priorita.

Pohladila jsem tátovi pleš – opuštěné ostrůvky bílých vlasů ji lemovaly jako smutné pampelišky – a políbila jsem ho na tvář, kde byly vidět žíly skrze bledou, namodralou pokožku.

„Můžeš mi kdykoliv zavolat,“ připomněla jsem mu.

„Hmm, ano. Moje oblíbená písnička od Blondie.“ Zazubil se.

Protočila jsem oči nad jeho praštěností.

„Je mi dobře, Jude. Přijdeš pak domů, nebo zůstaneš u Miltona?“ Načechral mi vlasy, jako kdybych byla dítě, ale pro něj jsem nejspíš byla.

Vprostřed věty ho stihl další záchvat kašle. Proto jsem se cítila trochu provinile kvůli tomu, že mu lžu. Myslel si, že jsme s Miltonem ještě spolu. Táta měl v lymfatických uzlinách rakovinu ve třetím stadiu. Oficiálně přestal docházet na chemoterapii před dvěma týdny. Čas nám klouzal mezi prsty jako písek.

Jeho lékaři ho prosili, aby v léčbě pokračoval, ale on jim řekl, že je moc unavený. Myšleno: neměli jsme na to. Znamenalo to buď refinancovat naše bydlení, nebo vzdát léčbu a táta mě nechtěl nechat bez ničeho – bez ohledu na to, jak hrozně moc jsem proti jeho rozhodnutí bojovala. Teď jsem cítila tísnivou vinu a chodila se svým osamělým srdcem nasáklým starostí, jako kdyby to byla truhla plná zlata – tolik vzácných, těžkých a bezcenných věcí uvnitř.

Hlas jsem měla ochraptělý z toho, jak jsem na něj křičela, aby prodal ten zatracený byt. Nakonec jsem přestala, když jsem si uvědomila, že mu jen působím zbytečné utrpení a stres.

„Zpátky sem.“ Políbila jsem ho na spánek a kráčela do kuchyně, kde jsem vytáhla jídlo, které jsem mu na ten den připravila.

„Poslední dobou s ním netrávíš moc času. Je všechno v pořádku?“

Kývla jsem a ukázala na krabičky před sebou. „Snídaně, oběd, večeře a svačiny. Na posteli máš čisté deky, kdyby se ochladilo. Zmínila jsem, že mi můžeš kdykoliv zavolat? Jo. Jo, říkala jsem to.“

„Přestaň se o svého starého otce strachovat.“ Znovu mi pocuchal pečlivě upravené vlasy, když jsem odcházela z kuchyně a mířila ke dveřím. „A zlom vaz.“

„S mým štěstím o tom nepochybuju.“ Popadla jsem tašku přes rameno a sledovala ho, jak zaúpěl, když se usadil v křesle před televizí.

Měl na sobě to samé pyžamo, o němž jsem věděla, že ho na něm uvidím, až se vrátím z práce kdoví odkud. Většina lidí by neinvestovala do Netflixu, když je po krk v dluzích, ale můj táta sotva vycházel z domu. Až do úplně nedávné doby mu bylo pořád nevolno a cítil se naprosto slabý. Chemoterapie nezabíjela jenom rakovinné buňky, ale i jeho apetit. Jediné, co měl, byly seriály jako Černé zrcadlo, Dům z karet nebo Luke Cage. V žádném případě jsem mu nehodlala odepřít jeho jedinou zábavu, i kdybych si musela vzít k téhle ještě jednu práci.

A tohle je něco, co vám neprozradí o tom, jaké to je, když někoho milovaného ztrácíte kvůli rakovině: Nejsou jediní, koho to zaživa sžírá. Když ji dostanou, dostanete ji i vy. Rakovina okusuje váš společný čas, živí se na šťastných momentech a hoduje na každé vteřině pohody. Stráví vaši výplatnici a úspory. Vyživuje se na vašem zoufalství a násobí se vám v hrudníku, i když vy sami ji nemáte.

Ztratila jsem mámu, když před deseti lety zemřela na rakovinu prsu.

Teď byl na řadě táta a nebylo nic, čím bych to dokázala zastavit.

Cesta z Brooklynu na Manhattan byla dlouhá a já s sebou neměla iPod. Tohle se vám stane, když se zachováte jako potvora a okradete cizince. Zapomněla jsem ho se sluchátky a svou morálkou v tom hotelovém apartmá. To je fuk. Ty peníze nám zaplatily dva účty za elektřinu, co byly po splatnosti, a pokryly týdenní nákup potravin. A teď jsem měla čas si projít všechny materiály o Laurent Broadcasting Company, co jsem si v předstihu vytiskla. LBC sídlilo v obří výškové budově na Madison Avenue. Byli jedni ze čtyř nejlepších zpravodajských kanálů na světě, spolu s kanály MSNBC, CNN a FOX. Přijala jsem práci jako juniorský reportér v jejich oddělení online blogu krásy a životního stylu, což zrovna nebyl můj životní cíl. Ale opět, neutopit se v účtech po splatnosti bylo na mém seznamu úkolů celkem dost vysoko.

Byla jsem za tu příležitost vděčná a naprosto u vytržení, když mi zavolali, že mě berou. Šance v redakci přijde. Jen jsem se potřebovala vypracovat.

Pro teď jsem si musela udržet tuhle práci s platem sedmdesát pět tisíc za rok. Nejenže to byla skvělá cesta, jak se uživit, ale mohlo mi to také pomoct přesvědčit tátu, aby dal chemoterapii další šanci.

Lifestylový blog – příznačně pojmenovaný Couture – se nacházel v pátém patře budovy, ve stejném patře jako účetní oddělení.

„Nechovají se k nám jako ke skutečným žurnalistům,“ varoval mě Grayson neboli Gray, hovorný chlápek, který mě najal. „Toaletní sedátka mají víc respektu než blog o kráse a zábavě. Určitě mají i lepší zadek. Na účetním nejsou absolutně žádní sexy lidi.“

Dorazila jsem předchozího dne pro visačku, elektronickou kartičku a vyplnit papíry. Práce nabízela úžasné zdravotní pojištění a fitness zdarma. V kostce: kdybych se za tuhle práci mohla provdat, postarala bych se o to, aby byla šťastná, a každý večer bych jí masírovala nohy.

Přišla jsem o půl hodiny dřív, tak jsem se zastavila pro donuty a koupila těch dobrot dost pro celé patro. Recepční, dívka mého věku s narezavělými vlasy jménem Kyla, už byla za stolem a psala, když jsem vešla dovnitř. Nabídla jsem jí donut a ona si mě prohlížela bojácnýma očima, jako kdybych se jí pokoušela prodat neregistrovanou pistoli.

„Jsou dobré. Slibuju. S mámou jsme každou sobotu jezdívaly z Brooklynu až na Manhattan jen pro ně.“ Usmála jsem se.

„Ale lidi v LBC milí nejsou.“ Nervózně poklepávala na stůl.

„No, já jsem. Takže…“ Pokrčila jsem rameny.

Vytáhla si donut s čokoládovou polevou a ukázala mi mou kancelář. Nebyla to skutečná kancelář, ale jen místo ve veliké otevřené místnosti: béžová na bílé se stejnými plastovými přepážkami a vrzajícími kancelářskými židlemi. Každá kóje měla čtyři pracovní stoly. Sdílela jsem tu svou se zaměstnanci Couture. Celkově jsme byli tři.

„Gray by tu měl být každou chvíli,“ vysoukala ze sebe Kyla mezi rozkošnickým vzdycháním.

Hodila jsem svůj neladící batoh pod židli, která stála u jednoho stolu, na němž nebyly žádné fotky ani osobní drobnosti a měl výhled z okna. Měla jsem tak přímý výhled na hotel Laurent Towers, kde jsem strávila noc s Célianem. O tři týdny později mi pořád připadalo surrealistické, že do mě tolikrát vstoupil muž, jehož jsem vůbec neznala. Ještě podivnější byla ta vlna lítosti, jež mi zaplavila hrudník pokaždé, když jsem pomyslela na peníze, které jsem mu ukradla. Přísahala jsem si, že už to nikdy neudělám, a snažila se samu sebe přesvědčit, že celá ta noc mi nebyla vůbec podobná.

Grayson dorazil o dvacet minut později. Vypadal jako kombinace Kurta Hummela z Glee a sexy bráchy vaší nejlepší kamarádky, jo a oblékal se jako Willy Wonka. Sametové sako tmavě kaštanové barvy by na někom jiném vypadalo jako pěst na oku. Jakmile vešel, teatrálně mávl rukou a na očích měl stále sluneční brýle Prada. Usrkával svou kávu ze Starbucksu, zatímco mě prováděl po patře, jež se začínalo zaplňovat zaměstnanci. Účetní a asistenti na nás chmurně pokyvovali, když jsme je míjeli.

„Klidně si z paměti vymaž každou osobu a tvář, co jsem ti představil, a použij ten prostor na rituál krásy Dua Lipy, protože nikdo z nich s námi nemluví ani jinak nedává najevo, že bychom existovali. Po tom incidentu minulý rok, o kterém se nemluví, jsme byli nezákonně a brutálně deportováni ze šestého patra – čili z redakce.“

Klesl do svého křesla a projel si rukou havraní vlasy. „To dost znesnadnilo práci na Couture, ale nějak to pořád zvládáme.“

„Co se stalo?“ Opřela jsem si lokty o kolena.

„Velcí šéfové přišli o někoho důležitého.“

„Co to má s vámi společného?“

„Ten někdo byla naše šéfová, a pokaždé, když se na nás podívají, vidí ji. Proto se na nás nikdy nedívají.“

Natáhla jsem se a stiskla Grayovi ruku, zrovna když dovnitř vrazila moje druhá a jediná kolegyně v Couture.

„Ale, zdravím kolegy vyhnance a spoluviníky v trestném činu se skutkovou podstatou: být šik.“ Nabídla mi ruku, na níž měla modrozelené nehty. „Jsem Ava.“

Potřásla jsem si s ní. Vypadalo to, že jí bude ke třiceti asi jako Grayovi, a byla tedy šik od hlavy až k patě. S tou opálenou pokožkou, velkými kudrnami, kočičíma očima – a k tomu červenými koženými minišaty a žlutými botami by strčila do kapsy kteroukoliv popovou princeznu.

„On je dneska den ‚oblíkni se jako maniodepresivní zdravotní sestra‘?“ Zamračila se na moje bílé šaty. Otevřela jsem pusu, abych vysvětlila, že jsem zhruba tak stejně módně založená jako její klávesnice, ale ona roztáhla pusu k úsměvu a Grayson se od svého stolu rozchechtal a potřásal hlavou.

„Pouzdrovky a tenisky? Jako fakt?“ Otřela si slzy z koutků očí.

„Která část tě znepokojuje víc, šaty ze sekáče, nebo ty kecky?“ Kousala jsem se do spodního rtu.

„Celkem jistě je to ta část, ve který vypadáš jako děcko sjetý Jamba džusem, co vykradlo skříň paní Clintonové. Máš nějaký jméno?“ Ava mi přejela pohledem po těle.

„Judith. Ale lidi mi říkají Jude.“

„Hey, Jude.“ Zamrkala.

„Jasně, Av, tohle určitě ještě nikdy neslyšela.“ Grayson si otočil židli k obrazovce Applu a dvakrát poklepal na ikonku obálky.

Když mi bylo asi tak sedm, děti v našem sousedství se rozhodly, že jsem moc velký klacek na to, abych měla tak ženské jméno, a tak se zrodila Jude. Judith zhynula pomalou smrtí a vykašlávala poslední známky života jen tehdy, když jsem potřebovala vyplnit nějaký oficiální dokument.

„Jude se dotkne jazykem špičky svého nosu a umí prdět podpažím.“

„Jude nás může naučit jezdit na skateboardu.“

„Jude ví, jak udělat vodní bomby.“

„Když jsme u těch znepokojivých věcí, pan Laurent bude dnes ve tři dělat nějaké oznámení, takže je možná dobře, že naše malá slečna Reese Witherspoonová má na sobě šaty tak ošklivé, že by to mělo být zakázané.“

Hodila jsem po Avě pohled a ona mi práskla do tváře žvýkačkovou bublinou. „Je dost na ženský, ale nedělej si starosti. Jeho syn ho drží na uzdě.“

Hodiny odtikávaly a nasávaly minuty celého toho zataženého dne. Strávila jsem ten čas hledáním mnoha zneklidňujících způsobů, jimiž můžete zmrazit, rozpustit a vydrhnout celulitidu. Když hodiny odbily třetí, výtah vesele cinkl. Ovšem to bylo tak všechno, co bylo na celé té záležitosti veselé. Čas se zastavil. Stejně tak cvakání klávesnic, rádio nesoucí se po celém podlaží i všeobecné švitoření. Podle toho, jak vzduch zhoustl a visel nad mým krkem jako meč, jsem usoudila, že pan Laurent, majitel Couture a LBC, dorazil.

Grayson vstal od svého stolu a naznačil Avě a mně, abychom se zvedly z naší kóje. Otřela jsem si zpocené dlaně o šaty.

„Hlavní atrakce je tady. Doufejme, že Laurent starší nebude nikoho ochmatávat a Laurent mladší nám všem nedá padáka, protože má zrovna krámy.“ Plavně se přenesl do hlavní haly na patře a pohupoval přitom boky.

Ušklíbla jsem se. Takže Laurentové, nechvalně známá newyorská královská rodina, byli osina v zadku. Bylo mi to ukradené. Silně jsem pochybovala o tom, že pracují tady na patře nebo že bych je tu vídala. Znala jsem francouzského magnáta Mathiase Laurenta. Zněl až moc důležitě na to, aby se tu potloukal mezi námi smrtelníky na pátém podlaží, žongloval s čísly nebo zkoušel vzorky nového bezlepkového parfému.

V okamžiku, kdy jsme vstoupili do oblasti recepce, kde už bylo plno, mi spadla čelist. Dopadla až na zem a v komiksovém stylu se z ní vyroloval jazyk jako červený koberec.

Kristepane.

V podstatě jsem v hlavě slyšela Ježíše, který mával pěstí. „Přestaň užívat moje jméno nadarmo pokaždé, když si vzpomeneš na ten hřích, co jsi spáchala.“ Měl pravdu. V tuhle chvíli jsem potřebovala říct tolik zdrávasů, že s tím nebudu hotová ani do třiceti.

Přede mnou stál ten sexy francouzský turista, který před třemi týdny činil mému tělu bezbožné věci, a nevypadal o nic méně jako bůh než onu noc, s jedinou výjimkou – teď byl o dost děsivější.

Célian měl na sobě světle šedé kalhoty, které jako kdyby měl našité přímo na tělo, a bílou košili šitou na míru a hrozivě se mračil. Vypadlo to, že je připravený Kylu setnout a nakrmit s ní dav lidí, který se kolem něj shromáždil. Za ním stál bělovlasý muž, jenž byl o několik centimetrů menší.

Mathias Laurent měl malé, černé, prázdné oči – naprostý opak hluboce modrého pohledu jeho syna. Oba měli ale nasazené stejně nesouhlasné zamračení, kvůli němuž jste se cítili jako špína pod jejich botami od Bolvainta.

A pravděpodobně měli také stejnou schopnost mě vyrazit.

„Pojďme rovnou k věci. Technicky vzato je tohle problém pro účetní, ale rozhodli jsme se přizvat Couture, protože co se týče peněz, jste hlubší díra než Kidd Mine,“ začal Célian a rampouchy, kterým říkal duhovky, měl i nadále soustředěné na displej telefonu.

Oči se mi protáčely v důlcích a hrozilo, že se mi podlomí kolena.

Měl americký přízvuk. Ne francouzský. Americký. Melodický. Povědomý. Obyčejný. Pálil jednu větu za druhou rychlostí světla. Slyšela jsem ho, ale nedokázala jsem vnímat. Tělo mi zachvátil šok, když ty kousky skládačky do sebe zapadly. Strávila jsem jednu hříšnou noc s někým, kdo je teď můj šéf. Můj prolhaný, americký šéf. A teď jsem se s tím musela nějak vyrovnat – doufejme, že na velice dlouhou dobu, protože jsem tuhle práci zoufale potřebovala.

Někdo luskl prsty a já střelila pohledem od Céliana ke Graysonovi.

Jeho čelo se zakabonilo. „Vypadáš, jako kdyby ses velice snažila nerozbrečet nebo máš hodně intenzivní orgasmus. Pro tvoje dobro doufám, že je to ta druhá varianta a nějaký netradiční druh vskutku úžasného onemocnění. Jsi v pořádku?“

Přikývla jsem a přinutila se k úsměvu. „Omlouvám se. Pod těmihle šaty se neděje žádný orgasmus. Jen mi na chvíli ulítly myšlenky.“ Lži. Málem jsem vyvrcholila jen při vzpomínce na to, jak bylo skvělé, když mi Célian velkýma, hrubýma rukama roztáhl stehna a ponořil do mě svůj jazyk.

Potom přestal na hlavy všech chrlit slova jako vyčítavou sprchu a já si uvědomila, že existuje něco ještě horšího než slyšet Céliana mluvit jeho dokonalým americkým přízvukem. A sice neslyšet ho mluvit vůbec. Protože teď měl ty rampouchy namířené na mě jako nataženou zbraň.

Zvedla jsem hlavu, abych se setkala s jeho pohledem. Zíral na mě přesně jednu vteřinu, než zaměřil pozornost na Graysona. „Rozumíme si, Gregory?“ zeptal se.

Gregory?

„Naprosto, pane.“ Grayson se uklonil a hlas se mu chvěl.

Célian trhnul bradou směrem ke mně. „S úrovní tvých dívek z obálky to jde z kopce.“

Ten. Zatracenej. Hajzl.

Poznal mě, věděla jsem to. Oči se mu vznítily tak, že by pod jeho pohledem roztály i ledy, a zároveň potemněly v okamžiku, kdy se naše pohledy setkaly. Pamatoval si mě a možná ho to odrovnalo stejně jako mě.

Chci svůj iPod zpátky, sdělovala jsem mu očima. Měla jsem tam přes tři tisíce písniček a ty byly až moc bezva na to, abych jimi plýtvala na tohohle pitomce.

„Jude Humphryová. Mladší reportérka. Je to její první den,“ zdůraznil Grayson téměř prosebně. Posunul se mým směrem, kdyby mě snad potřeboval fyzicky chránit před tím monstrem v obleku s ostrým jazykem.

Potlačila jsem úsměv, když jsem si uvědomila, že jsem pověděla Célianovi, že moje příjmení je Spearsová. No a on rozhodně nebyl Timberlake. Byl Laurent. Americký monarcha skrz naskrz. Milionář, mocný muž a soudě podle našeho jediného setkání – pořádný playboy.

Tenhle chlap byl v tobě, vyjekla jsem v duchu. A nejednou. Péro měl v tobě zabořené tak hluboko, až jsi křičela. Ještě pořád dokážeš cítit slanou, zemitou chuť jeho semene. Víš o tom, že má dole na zádech pihu. Víš, jaké dělá zvuky, když vyvrcholí do ženy.

V duchu jsem poděkovala svojí mysli, že mi na veřejnosti odrovnala kalhotky, a přikývla. „Je mi potěšením, pane.“ Nabídla jsem mu ruku a z mojí volby slov mi znachověly tváře.

Všichni se dívali na nás a v té místnosti bylo přinejmenším padesát lidí. Célian – pokud to vůbec bylo jeho jméno – mou napřaženou ruku ignoroval. Místo toho otočil tvář k muži vedle něj. „Mathiasi, nějaká moudrá slova?“

Mathiasi? Copak to není jeho otec? Jak moc studený tenhle chlap s ledově modrýma očima dokáže ještě být?

„Myslím, že ses dotkl všeho,“ pronesl velký šéf – a ten měl silný francouzský přízvuk, takže ta lež měla alespoň nějaký podklad. Mathias na mě poklidně hleděl, jako kdyby z mé tváře dokázal vyčíst tajemství, které jsme s jeho synem sdíleli.

Célian se otočil ke mně, rozepnul si knoflíčky a vyhrnul si rukávy nad žilnatá předloktí. „Účetní se mohou vrátit zpátky ke svojí nešťastné práci. Couture je omluveno z mítinku – ačkoliv jim není odpuštěno za ten jejich příšerný blog. Slečno Humphryová?“ Netrpělivě lusknul prsty.

To už kráčel úzkou chodbou, protože věděl, že za ním poběžím jako pejsek, a nepochybně ho to těšilo.

„Chci s vámi něco vyřídit.“

A budu z toho vyřízená, nebo… vyřízená?

Hodila jsem po Graysonovi pohled, který říkal „prosím, zachraň mi zadek“. Jeho oči na to říkaly: „Udělal bych to, ale rád bych zůstal naživu.“

Následovala jsem Céliana a moje chucksy spěšně dusaly chodbou. Prosmykl se zástupem účetních a poté se zastavil u rohové kanceláře, otevřel dveře a k muži uvnitř štěkl: „Ven!“ Načež naklonil hlavu, abych šla dovnitř. Udělala jsem to. Zavřel dveře a byli jsme o samotě.

Mezi námi bylo asi půl metru prázdného prostoru.

Jeho oči mi právě vypovídaly válku.

Což pro mě nevypadalo dobře, protože on měl k dispozici bomby a já tak sotva pár klacků.

„Kam zmizel tvůj přízvuk?“ zeptala jsem se s předstíraným úsměvem.

„Kam krucinál zmizely moje peníze?“ reagoval ve stejně lehkém tónu, ale jeho úšklebek říkal jiný příběh. Byl hříšný.

Cítila jsem, jak mi úsměv tuhne na rtech. Byla jsem tak zmatená, že ho tady vidím, že jsem naprosto zapomněla, že se stalo i tohle.

„Vzala jsem je.“ Ztěžka jsem polkla.

„No tak jsem ho předstíral.“ Mluvil o přízvuku.

„Shodou okolností já taky.“ Já nemluvila o přízvuku.

Právě jsem si vzpomněla na sázku, kterou jsme si dali v Le Coq Tailu. Pokud mě neudělá, smím si vzít jeho peníze. Po pravdě jsem v životě tak mohutně nevyvrcholila, ale to jsem nehodlala přiznat. Ne poté, co jsem si kvůli němu už podruhé ten den připadala jako blázen, protože tehdy předstíral hloupý francouzský přízvuk, aby se mě zbavil, kdybych si náhodou chtěla vyměňovat čísla.

„Slečno Humphryová.“ Lítostivě mlaskl jazykem o zuby, jako kdybych byla rozkošná a zároveň na zabití – štěňátko, co mu počuralo mokasíny za dva tácy. „Bude trvat dlouho, než přestaneš myslet na moje péro, zatímco budeš na konci dlouhého pracovního dne masturbovat pod svým laciným povlečením.“

Zabiju ho.

Prostě jsem to v tu chvíli věděla.

Možná ne dnes a pravděpodobně ani zítra, ale stane se to.

Vydechla jsem a založila si ruce na prsou. „Mrzí mě, že jsem vzala ty peníze.“ Ta omluva zabolela, ale musela jsem to udělat kvůli svému svědomí, a to nezmiňuju svůj zaměstnanecký status.

Zíral skrze mě, jako kdybych neřekla nic. „Očekávám, že budeš držet pusu o tom našem malém…“ Přejel mi očima po těle, ale ne způsobem, že by mě chtěl. Spíše jako kdyby se mě chtěl zbavit.

Zamrkala jsem řasami. „Spolkl jste jazyk, pane?“

„Ne, ale málem.“ Opřel se ramenem o dveře a nic se nemohlo vyrovnat tomu, jak sexy vypadal. „Tvoje kundička mi spolkla jazyk – vlastně několikrát – a taky moje péro, prsty a upřímně řečeno všechno ostatní v tom apartmá, co jsem do tebe mohl strčit. Ale ušetřím tě špinavých detailů, protože za a) jsi tam byla a za b) od teď budeme čistě jen na profesionální úrovni. Je to jasné?“

Ježíšiježíšiježíši. Ten chlap má ale nevymáchanou pusu.

„Dámo, jestli nepřestanete používat moje jméno nadarmo, budu si stěžovat na vyšších místech,“ zavrčel Ježíš v mé hlavě.

„Ty se nehodláš omluvit?“ Založila jsem si ruce v bok.

„A za co?“ Zněl skutečně nechápavě.

Kolik mu asi bylo? Třicet? Třicet dva? Už nevypadal tak mladě, když jsem se na něj dívala střízlivá a navíc skrze závoj rudého vzteku a čirého zahanbení.

„Že jsi mi lhal,“ zvýšila jsem hlas a málem začala podupávat nohou. „Že jsi předstíral přízvuk a pověděl jsi mi, že letíš domů. Že –“

„Ne že by ti do toho něco bylo.“ Zvedl ruku a utnul příval mých slov. „A ne že bych ti ještě někdy poskytl jakoukoliv osobní informaci, vzhledem k tomu, že jsi oficiálně můj zaměstnanec a ještě k tomu na juniorské pozici,“ připomněl mi chladně. „Ale letěl jsem za svou matkou na Floridu. Tady nejsem doma. Ale není to ani ve Francii.“

„A ten přízvuk?“ Přála jsem si, abych ho mohla vzít po hlavě sešívačkou a udržet si i tak svou práci. Bohužel jsem si byla celkem jistá, že na personálním by se na to netvářili dobře.

Zatahal se za límec a ve tváři měl opět dravčí úsměv. „V jednoduché, bezúčelné zábavě v posteli mám prostě vkus.“

„Ne. Ujistil ses tím, že se tě nezeptám na číslo nebo se ti nebudu snažit vnutit svoje.“ V tu chvíli už jsem nad svým hlasem neměla žádnou kontrolu a myslím, že věděl, že jsem docela malý krůček od toho, abych mu dala pěstí do tváře.

Suše se po mně podíval. „Šílená ti moc nesluší, Spearsová.“

„No tak to máš štěstí, protože nemám v úmyslu si s tebou cokoliv vyměňovat, ať už čísla, tekutiny nebo zdvořilosti.“ Otočila jsem se, abych vyrazila ze dveří. Udělala jsem prvních pár kroků, ale Célian mě popadl za zápěstí a otočil mě. Jeho dotek mi vyslal výboj elektřiny přímo do rozkroku, což jen dokazovalo, že moje mysl byla nad věcí a moje srdce osamělé, ale zato tělo bylo prostě přihlouplé.

„Nic o tom neříkej,“ varoval mě.

Protočila jsem oči. Jako kdybych měla zájem vydat tiskovou zprávu o tom, že ze mě můj šéf vyšukal duši z těla.

„Ano, pane.“ Odstrčila jsem mu ruku. „Ještě něco, pane?“

„Dávej si pozor na svoje chování.“

„Nebo co?“

„Nebo ti ze života udělám peklo. A užiju si to. Ne proto, že jsme spolu spali, ale protože jsi mi ukradla peníze, peněženku a kondomy.“

Abych to uvedla na pravou míru, ty kondomy byly v jeho peněžence a já je z ní prostě zapomněla vyhodit. Což celé věci ještě přidalo na trapnosti. Věděla jsem, že chodím po tenkém ledě, a nechtěla jsem se znovu topit v oceánu nezaměstnanosti. Rozhodla jsem se změnit téma.

„Zapomněla jsem v apartmá svůj iPod. Nenašel jsi ho náhodou?“

„Ne.“

Krucinál. „Mohu jít?“

Odstoupil. „Doufám, že vás moc nebudu vídat, slečno Spearsová.“

„Beru na vědomí, pane Timberlakeu.“

V duchu jsem se bouchala do čela celou cestu na svoje místo a dumala o tom, že to už snad ani nemohlo být horší. Budoucí vlastník LBC byl očividně královsky pomstychtivý, velkopansky vytočený a majestátně výbušný. Kvůli mně. Věděla jsem, že se mi bude za každou cenu vyhýbat. A cítila jsem se trapně, že jsem z toho byla posmutnělá, protože jeho vůně, hlas a ta šíleně nevhodná slova, co pouštěl z úst, mě nefascinovaly o nic méně, než mě rozčilovaly.

Když jsem dorazila zpátky, mým prvním instinktem bylo utopit se ve vzorcích parfémů. Ale jakmile jsem tam nakráčela, uvědomila jsem si, že to budu muset vysvětlit. Grayson a Ava seděli bok po boku s překříženýma nohama a zírali na mě, jako kdybych byla speciál National Geographicu. Už potřebovali jen popcorn.

Grayson zamířil palcem ve směru výtahu. „Tak vysvětluj.“

„O nic –“

Ava se do toho vložila. „Pan Laurent junior, neboli ředitel zpravodajství lomeno výkonný producent zpravodajství hlavního vysílání a Lord Voldezmrd, lidem nikdy nenabízí ani oční kontakt, natož aby s nimi mluvil.“

Ne, vážně? Jsem v šoku.

„Měla bys začít zpívat, jako kdyby tohle bylo Amerika hledá superstar a já Simon Cowell, děvče.“ Grayson luskl prsty a zavlnil zadkem v židli. „Chci vědět jak, kdy, kde a jak dlouhý. Hlavně tu dlouhou část. Centimetry a tak.“

Asi jsem si to zasloužila. Célian mě neměl takhle někam tahat a vést se mnou soukromou konverzaci, když to byl teprve můj první den. Kromě toho, tohle budou na těch šedesáti patrech moje jediné přátelské tváře.

Sklopila jsem hlavu a kroutila prsty v botách. „Děláte z komára velblouda. Už jsme se dřív setkali. Krátce. Na… jedné společenské akci.“ Co může být společenštějšího než si cucat intimní partie? „Myslím, že nás oba jen překvapilo, že jsme se tu potkali.“

Způsob, jakým jsem tu lež nenuceně vypustila z pusy, mě děsil. Nejprve jeho peněženka a teď tohle. Célian na mě rozhodně měl špatný vliv.

„Takže říkáš, že se neznáte.“ Ava naklopila bradu dolů a prohlížela si mě, jako kdybych byla ruský špion.

„Nejsem si ani jistá, jak se jmenuje křestním jménem.“ Což byla ostatně pravda.

„Jmenuje se Célian. A teď otázka – poslouchala jsi, co říkal na tom mítinku?“ Grayson povytáhl jedno obočí.

„Já…“ Snažila jsem se najít slova.

Normálně jsem byla výmluvnější. Debata byla ve škole můj oblíbený předmět. Účastnila jsem se konfrontací s mými velice výmluvnými spolužáky na Kolumbijské univerzitě, syny právníků a dcerami soudců, co tak okatě dávali najevo své názory a hodlali se pustit do politické kariéry. Jenže stejně jako kterákoliv žena, co chtěla být brána vážně, jsem i já měla Achillovu patu. Být přistižena při něčem výstředním se svým šéfem a jak po něm slintám, a moje kariéra poletí volným pádem střemhlav dolů.

„Tak já ti s tím pomůžu.“ Grayson mávl rukou. „Pan Laurent oznámil, že oříznou rozpočet Couture minimálně o deset procent, což se nemusí zdát moc, ale náš blog už teď mele z posledního. Myslel jsem si, že to tak zůstane. Ale to jsem se pletl.“

„Myslím, že to nechápu.“ Zamračila jsem se.

Grayson se naklonil a zachytil můj pohled. „Zeptám se tě znovu – jak se znáš s Laurentovými?“

„Proč?“ Cítila jsem, jak mi srdce divočí v hrudníku. Teď už mluvíme v plurálu?

„Právě jsem dostal tenhle e-mail.“ Otočil svůj monitor, abychom se před ním mohli všichni natěsnat a přečíst si ho.

Od: Mathias Laurent, prezident, LBC

Komu: Grayson Covey, editor, online časopis Couture

Milý pane Coveyi,

s ohledem na naši předchozí diskusi a v souladu s nedávnými škrty v Couture budeme potřebovat další pomoc v oddělení zpravodajství.

Převedeme jednoho z vašich zaměstnanců do redakce počínaje zítřkem v devět ráno. Vzhledem k tomu, že vy a slečna Jonesová blízce spolupracujete již dva roky, bude se v redakci hlásit slečna Humphryová.

S pozdravem

M. Laurent

prezident, LBC

„Co se to děje?“ Otočila jsem Graysonovu židli a popadla ho za ramena.

Cítila jsem vzrušení, ale zároveň jsem byla dost zděšená. O práci v redakci zpráv jsem odjakživa snila, ale pracovat pod Célianem by rozhodně byla noční můra. Moje emoce se zmítaly ve válce a ve mně se prala radost se šílenou hrůzou.

„Nemám tušení. Pan Laurent starší mě osobně nikdy neoslovil. Ani jsem si nebyl jistý, jestli vůbec zná moje jméno.“ Grayson si třel čelo a vypadal zmateně.

„Myslíš, že to má něco společného s Célianem?“ otázala se Ava.

Célian byl čitelný asi jako bílý papír. Byl tajemstvím zahaleným záhadou. Zdálo se, že je na mě naštvaný, a vyjádřil se jasně, že mě nechce znovu vidět.

„To pochybuju. Jak jsem říkala předtím, my dva se neznáme,“ papouškovala jsem znovu.

Grayson vyskočil a třel mi záda. „To je dobrý. Budeš v pohodě. Célian se proslavil jako nejkrutější muž v byznysu, což je důvod, proč posledních pár let necháváme CNN a Fox News vyjídat drobečky. Ale když se to vezme kolem a kolem, budou tam další lidé. Nemůže tě vyloženě zmrzačit.“

Na Graysonově počítači to cinklo a my obrátili oči zpátky k monitoru.

Od: Célian Laurent, ředitel zpravodajství, LBC

Komu: Grayson Covey, editor, online časopis Couture

Gary,

očekávali jsme od vás tu část o švédské královské svatbě před dvěma hodinami. Pokud nemáte v oblibě dlouhé fronty na úřadu práce a přesun do bytu v Bronxu s nespolehlivým přívodem elektřiny, radil bych vám nepokoušet mou trpělivost, co se týče dochvilnosti.

Deadline se tomu neříká jen tak pro nic za nic. Jestli mi ten článek nedoručíte včas…

Célian

Grayson dvakrát kliknul na malé x v pravém horním rohu svého monitoru a zavřel e-mailový program.

„Co se týče toho mrzačení…“ Odkašlal si, pohlédl nahoru a potřásl hlavou. „Pro jistotu si vezmi zítra ráno helmu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Skandální titulky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.