Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Beth Reeklesová

Stánek s polibky

First published as The Kissing Booth in 2012 by Random House Children’s Publishers UK which is part of the Penguin
Random House group of companies

Copyright © Beth Reeks, 2012
Translation © Lucie Schürerová, 2022
Přeloženo z anglického originálu The Kissing Booth
vydaného nakladatelstvím Random House Children’s
Publishers ve Velké Británii v roce 2012

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8526. publikaci

Překlad Lucie Schürerová
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Redakční úprava Ladislava Součková
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2022

ISBN 978-80-271-4902-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-4901-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3587-5 (print)

Na památku mé babičky,
která mi dokázala, že bez ohledu na to,
co se děje, se dá vždycky bojovat dál.

1. kapitola

„Chceš něco k pití?“ zavolal Lee z kuchyně, když jsem za sebou zavřela vstupní dveře.

„Ne, dík,“ odpověděla jsem mu. „Půjdu rovnou do tvýho pokoje.“

„Jasný.“

Nikdy se nepřestanu divit, v jak velikém domě Lee Flynn bydlí; je to v podstatě vila. Dole mají pokoj s padesátipalcovou televizí a aparaturu s prostorovým zvukem, nemluvě o kulečníkovém stolu a (vyhřívaném) bazénu venku.

Přestože jsem to tu pokládala za svůj druhý domov, jediné místo, kde jsem si připadala opravdu v pohodě, bylo u Leea v pokoji.

Otevřela jsem dveře a všimla si slunečních paprsků, které pronikaly dovnitř otevřenými dveřmi vedoucími na malý balkón. Stěny byly pokryté plakáty různých kapel, v rohu hnízdila souprava bicích a kytara a na mahagonovém psacím stole, který pěkně ladil s ostatním nábytkem, hrdě trůnil Apple Mac.

Ale i tady – stejně jako v pokoji kteréhokoli jiného šestnáctiletého kluka – byla podlaha poseta tričky, spodky a smradlavými ponožkami. Vedle Maca uvadal napůl snědený sendvič a skoro všude, kde byla nějaká volná plocha, se povalovaly prázdné plechovky od nealka.

Hupsla jsem si na Leeovu postel, protože jsem milovala, jak se houpe.

Nejlepšími kámoši jsme byli ode dne, kdy jsme se narodili. Naše mámy se znaly ze střední a já bydlela jenom deset minut odsud. Spolu jsme i vyrůstali. Klidně byste nás mohli považovat za dvojčata: narodili jsme se totiž ve stejný den.

Lee byl můj nejlepší kámoš. Vždycky to tak bylo a vždycky bude. I když mě někdy děsně štve…

Přesně v tu chvíli se objevil a v rukou držel dvě otevřené plechovky oranžády, protože věděl, že bych stejně nakonec vypila tu jeho.

„Musíme vymyslet, co uděláme s tím karnevalem,“ prohlásila jsem.

„Já vím,“ povzdechl si, prsty si prohrábl tmavohnědé vlasy a poškrábal se na pihovatém obličeji. „Nemůžeme prostě udělat to s kokosama? Vždyť víš, jak házíš míčkama a snažíš se srazit kokosáky.“

Překvapeně jsem zavrtěla hlavou. „Přesně na to jsem před chvilkou myslela…“

„No samozřejmě.“

Pousmála jsem se. „Ale to nemůžeme. Už je to zabrané.“

„Proč my dva vůbec musíme vymýšlet nějaký stánek? Nemůžeme prostě celou akci jen řídit a nechat ostatní, aby ty stánky vymysleli?“

„Hele, to ty jsi říkal, že být ve školní radě bude vypadat dobře na přihlášce na vysokou.“

„A ty jsi s tím souhlasila.“

„Protože jsem chtěla být v tanečním výboru,“ zdůraznila jsem. „Neuvědomila jsem si, že musíme pracovat i na karnevalu.“

„Tohle je na nic.“

„Já vím. A co kdybychom si pronajali jednu z těch… však víš“ – udělala jsem rozmáchlé gesto oběma rukama – „ty věci s kladivem.“

„Kde si testuješ sílu?“

„Jo. Tuhle věc.“

„Ne, jednu už objednali.“

Povzdechla jsem si. „Tak už nevím. Moc toho nezbývá – všechno už je obsazené.“

Podívali jsme se na sebe a oba jsme prohlásili: „Říkal/říkala jsem ti, že jsme to měli začít plánovat dřív.“

Zasmáli jsme se a Lee si sedl ke svému počítači a pomalu se otáčel na židli.

„A co strašidelný dům?“

Upřeně jsem se na něho zahleděla… no, aspoň jsem se o to snažila. Nebylo snadné zachytit jeho pohled, když se točil kolem dokola.

„Je jaro, Lee. Ne Halloween.“

„Jo, a co?“

„Ne. Žádný strašidelný dům!“

„Fajn,“ zabručel. „Tak co navrhuješ?“

Pokrčila jsem rameny. Pravdou bylo, že jsem neměla tušení. Byli jsme docela v háji. Pokud nepřijdeme s nějakým stánkem, tak nás z rady vykopnou, což by znamenalo, že bychom to své slavné členství nemohli příští rok uvést v přihláškách na vysokou.

„Já nevím. Nemůžu přemýšlet, když je takové horko.“

„Tak si sundej svetr a něco vymysli.“

Jen jsem obrátila oči v sloup. Lee začal na Googlu hledat nápady na stánek pro jarní karneval. Přetáhla jsem si svetr přes hlavu a ucítila, jak mi slunce svítí na holé břicho. Snažila jsem se vytáhnout paže z rukávů, abych si mohla stáhnout vykasané tílko, které jsem měla pod svetrem…

„Lee,“ zamumlala jsem tlumeným hlasem, „pomůžeš mi trochu?“ Slyšitelně se ušklíbl a já pak zaslechla, jak vstává. Vtom se ale otevřely dveře a já si na chvíli myslela, že se na mě vykašlal. Jenže najednou jsem uslyšela jiný hlas.

„Ježíši, tak si aspoň zamkněte dveře, když už se chystáte dělat tohle.“

Ztuhla jsem a tváře mi zrůžověly, když mi Lee stahoval dolů tílko. Svetr mně strhl z hlavy, takže mi vlasy zůstaly trčet vlivem statické elektřiny. Vzhlédla jsem a uviděla jeho staršího bratra, jak se opírá o dveřní rám a šklebí se na mě.

„Ahoj, Shelly,“ pozdravil mě. Věděl, že nesnáším, když mi říkají Shelly. Nechala jsem si to líbit od Leea, jenže u Noaha to bylo něco úplně jiného. Dělal to jen proto, aby mě naštval.

Nikdo jiný se neodváží oslovovat mě Shelly – poté, co jsem za to ve čtvrté třídě ječela na Cama. Teď mi všichni říkají Elle, což je zkratka z Rochelle. Stejně jako jemu se nikdo neodváží říkat Noah, kromě Leea a jeho rodičů. Všichni ostatní ho oslovovují příjmením, teda Flynn.

„Ahoj, Noahu,“ odpálila jsem ho s milým úsměvem.

Ztuhla mu čelist a tmavé obočí se mu trochu nadzvedlo, jako by mě vyzýval, abych si zkusila říkat mu tak dál. Jen jsem se na něho usmívala a i jemu se do tváře vrátil sexy úsměv. Noah byl prostě ten nejžhavější kluk, jakého kdy země nosila; věřte mi, nepřeháním. Tmavé vlasy mu spadaly do elektricky modrých očí, byl vysoký a měl široká ramena. Nos měl trochu křivý od doby, kdy si ho při rvačce zlomil, a on pak nesrostl úplně správně. Rvačky nebyly Noahovi cizí, ale nikdy za ně nebyl potrestán. Kromě příležitostných „trablů“, jak jsme tomu s Leem začali říkat, to byl vzorný student: jeho známky nikdy neklesly pod jedničku a taky byl hvězdou fotbalového týmu.

Když mi bylo dvanáct nebo třináct, byla jsem do něj zakoukaná. Ale rychle mě to přešlo, když jsem si uvědomila, že je mimo moji ligu a vždycky bude. A přestože byl neuvěřitelně sexy, chovala jsem se v jeho přítomnosti jako vždycky, protože mi bylo jasné, že není šance, aby mě někdy vnímal jinak než jako nejlepší kamarádku svého mladšího bratra.

„Vím, že na dámy působím takhle, ale… mohla by ses prosím pokusit nechat si v mé přítomnosti na sobě oblečení?“

Sarkasticky jsem se zasmála. „Klidně si halucinuj dál, my ti to přejem.“

„Co to vlastně děláte?“

Na chvíli jsem se podivila, proč ho to zajímá, ale pokrčila jsem rameny. Lee řekl: „Musíme vymyslet nějaký pitomý stánek na karneval.“

„To zní… pitomě.“

„No nekecej,“ opáčila jsem a zvedla oči ke stropu. „Všechny dobré stánky jsou už zabrané. Skončíme u něčeho jako… jako… jako u té věci, kde se chytají kachničky na háčky.“

Oba se na mě podívali, jako bych snad už nemohla přijít s horším nápadem, a já pokrčila rameny.

„To je jedno. Každopádně, Lee, máma s tátou jsou dneska pryč, takže párty v osm,“ oznámil nám.

„Super.“

„A Elle? Moc tě prosím, zkus se dneska večer přede všemi nesvlékat. Udělej to kvůli mně.“

„Přece víš, že odjakživa mám oči jen pro Leea,“ prohlásila jsem nevinně.

Noah se trochu zasmál a zašklebil se. Už cosi psal na svém telefonu – pravděpodobně rozesílal zprávu o té párty, stejně jako Lee. Pružně se odloudal ven z místnosti. Jako líný kocour nebo tak něco. Nemohla jsem si pomoct a sledovala jsem očima jeho roztomilou prdelku…

„Hele, mohla bys na moment přestat okukovat mýho bráchu?“ škádlil mě Lee.

Zrudla jsem a strčila do něj. „Sklapni.“

„Myslel jsem, že už tě ta zamilovanost přešla.“

„To jo. Ale kvůli tomu není o nic míň sexy.“

Lee jenom protočil oči. „To je fuk. Někdy jsi dost nechutná, víš?“

Šla jsem si sednout k počítači. Lee se sklonil nade mnou a bradu si položil na temeno mé hlavy. Klikla jsem na další stránku s výsledky vyhledávání a sjížděla dolů. Zatímco jsem přejížděla stránku, cítila jsem, jak se mi klíží oči.

Najednou jsem se zastavila – něco mě upoutalo právě ve chvíli, kdy Lee zavolal: „Počkej chvilku.“

Oba jsme se několik vteřin dívali na obrazovku, on pak vstal a já se otočila na židli čelem k němu. Na tvářích se nám rozhostil stejný úsměv.

„Stánek s polibky!“ prohlásili jsme oba současně a zakřenili se na sebe.

Lee zvedl ruku a plácli jsme si.

Tohle bude fakt super.

2. kapitola

Rozhodli jsme se, že si řekneme o poplatek dva dolary. Dva dolary za polibek. Ať už se rozhodneme pro jakýkoli program, základní stánek už jsme měli k dispozici ve škole. Ale budeme potřebovat hodně růžové a červené. Napadlo mě, že bychom tam měli mít i černou, ale Lee mi blahosklonně řekl: „To není Halloween, Shelly.“

„No dobře. Tak zůstaneme u růžové a červené.“

„Co teda musíme sehnat? Konfety, krepák, stužky… Takové věci, že?“

„Jo, asi jo. Hele, myslíš, že bychom v dílnách dokázali vyrobit velký dřevěný poutač?“ Nechtěla jsem chodit na dílny, ale mohla jsem si vybrat buď to, nebo domácí práce – a po té katastrofě s bábovkou v osmé třídě jsem se od pečení snažila držet dál. Ale možná se to teď bude hodit.

„Nevidím důvod, proč ne. Pan Preston s tím určitě nebude mít problém.“

Přikývla jsem. „Super. Pravděpodobně bychom pro to dokázali získat pár školních sportovců a roztleskávačky. Potřebujeme čtyři lidi ve dvou směnách.“

„To zní dobře. Koho bychom se ale měli zeptat?“

„No… Samantha a Lily to určitě zvládnou,“ zamyslela jsem se. „A můžou naverbovat i další holky.“

„Dobrý nápad. A já zavolám pár klukům.“

Vytáhla jsem mobil a začala hledat čísla. Lee a já jsme nepatřili k žádné konkrétní partě – prostě jsme se stýkali, s kýmkoli jsme chtěli, což znamenalo, že jsme měli čísla skoro na všechny. Lee byl jeden z těch charismatických a sympatických lidí, které mají všichni rádi, a mě ostatní brali jako součást balení. Samozřejmě jsme měli i pár opravdu blízkých přátel – všechno to byli kluci.

Sehnala jsem Samanthu a ta mi cvrlikavě potvrdila, že jasně, že je rozhodně pro! Lily souhlasila také a prohlásila, že se prostě nemůže dočkat a hned zavolá všem holkám, které zná.

„Hotovo,“ povzdechla jsem si a padla zpátky na postel. Cítila jsem, jak se zahoupala, když Lee následoval mého příkladu. Usmáli jsme se na sebe.

„Náš stánek bude hitovka.“

„Rozhodně. Někdy jsme až děsivě dobří.“

„Já vím.“

Pípnul mi telefon – přišla zpráva od Lily, že Dana a Karen s náma budou líbací stánek dělat taky, a tak jsem jí odpověděla krátkým poděkováním.

„Tak, holky jsou zařízené,“ oznámila jsem.

„Super. Dave napsal, že nám sežene kluky, takže to máme v kapse.“

„Což znamená… že teď už nemáme co dělat,“ prohlásila jsem rozzářeně. „Takže se mnou můžeš jít nakupovat.“

Lee zasténal. „Proč potřebuješ jít nakupovat? Copak nemáš dost oblečení?“

„Ale jo, mám… Ale dneska máš večírek a já mám dobrou náladu, protože se nám konečně podařilo vyřešit ten stánek. Takže jdeme nakupovat, aby ses za mě večer nemusel stydět.“

Lee znovu zasténal. „Ty chceš jenom sexy šaty, abys zapůsobila na bráchu, že jo?“

„Ne, jenom si chci jít koupit něco na sebe. Ale jestli na tvýho bráchu nakonec udělám dojem… tak to bude super bonus. Vlastně to bude zatracenej zázrak. Oba víme, že o mě takhle vůbec nepřemýšlí.“

Lee si povzdechl. „Fajn, fajn, jdeme nakupovat. Hlavně přestaň skuhrat.“

Vítězoslavně jsem se usmála, věděla jsem, že ho přesvědčím. Lee si uvědomil, že skuhrání jenom předstírám, ale ani tak ho nechtěl slyšet. Oblékla jsem si svetr a počkala, než si Lee vezme peněženku a tenisky. Seběhla jsem dolů, on se vlekl za mnou. Nastoupili jsme do jeho auta – Mustangu z roku 1965, který sehnal na vrakovišti – a Lee nastartoval.

„Díky, Lee.“

„Co všechno pro tebe neudělám,“ povzdechl si, ale usmíval se.

Za dvacet minut jsme byli v obchoďáku. Lee vypnul motor a mně ještě chvíli mírně zvonilo v uších od hip-hopu, který cestou zněl z reproduktorů.

„Víš, že mi dlužíš za to, žes mě sem dotáhla.“

„Koupím ti koblihu.“

Lee zaváhal. „A milkshake.“

„Platí.“

Ovinul mi paži kolem ramen a já jsem rychle pochopila proč – odvedl mě přímo do oddělení s jídlem dřív, než jsem mohla příhodně zapomenout na slíbený úplatek. Jakmile byl Lee zpacifikován občerstvením, docela ochotně se za mnou vlekl do obchodů.

Po projití několika krámků jsem objevila dokonalé šaty.

Měly korálovou barvu, sukně nebyla ani příliš těsná, ani krátká a výstřih měly dostatečně hluboký, aby lichotil a přitom neodhaloval úplně všechno. Měkký, jemný materiál byl na levé straně nařasený a skrýval dlouhý zip.

„Budeme teď muset jít koupit taky boty?“ zasténal Lee, když jsem mu oznámila, že si je vyzkouším.

„Ne, já boty mám, Lee,“ řekla jsem a obrátila oči vzhůru.

„No jo, jenže oblečení máš taky, ale to ti nezabránilo jít nakupovat,“ zamumlal a následoval mě do šaten. Ani nezauvažoval, jestli se má vloudit do kabinky se mnou, a natáhl se na lavici. Ale na druhou stranu, já jsem se taky ani na chvíli nerozmýšlela, jestli se mám převlékat před ním.

„Zapneš mi zip?“

Unaveně si povzdechl a postavil se na nohy, aby mi vyhověl. Podívala jsem se do zrcadla a uhladila si šaty. Na ramínku vypadaly líp, pomyslela jsem si pochybovačně. Strašně moc odhalovaly nohy…

Lee tiše hvízdl. „Pjééékný.“

„Sklapni. Nemyslíš, že jsou moc krátké?“

Pokrčil rameny a plácl mě přes zadek. „Koho to zajímá?“

V odpověď jsem ho hravě plácla přes hlavu.

„Myslím to vážně, Lee. Nejsou moc krátké?“

„No. Možná trochu. Ale vypadá to dobře.“

„Jseš si jistý?“

„Myslíš, že bych ti lhal, Shelly?“ zeptal se smutně, nasadil bolestný výraz a odpotácel se s rukama přitisknutýma k srdci.

Podívala jsem se na něj v zrcadle. „Potřebuješ, abych na to odpovídala, Lee?“

„Ne, myslím, že ne,“ zasmál se. „Tak si je vezmeš?“

Přikývla jsem. „Jo, asi jo. Je na ně padesátiprocentní sleva.“

„Super.“ Pak ale zasténal. „Neutratíš těch zbylých padesát procent za boty, že ne? Prosím, řekni mi, že ne. Jestli jo, tak mi dlužíš limču a pizzu.“

„Slibuju, že si nekoupím boty ani nic jiného, jasný? Až zaplatíme ty šaty, můžeme jít domů.“ Vylezla jsem ze šatů a oblékla si džíny, tílko a svetr: kvůli klimatizaci v obchoďáku bylo všechno ledové.

„Ach jo,“ povzdechl si. „Měl jsem chuť na pizzu.“

Zasmála jsem se a vyšla z kabinky, s Leem v závěsu. A vrazila jsem přímo do něčeho – ne, do někoho.

„Pardon,“ omluvila jsem se reflexivně. Pak jsem si uvědomila, kdo to je. „Ahoj, Jaime.“

Podezřívavě sklouzla pohledem ze mě na Leea a ve tváři se jí objevil šibalský úsměv. Jaime byla největší drbna na škole, a třebaže byla opravdu milá, patřila k těm lidem, kteří vás dokážou velmi snadno bezdůvodně naštvat.

„Co tady děláte vy dva? Tohle jsou dámské šatny, víš, Lee.“

Pokrčil rameny. „Elle potřebovala další názor.“

„Oukej,“ odpověděla; vlastně zněla tak nějak zklamaně, jako by doufala, že za tím vězí důvod více hodný drbů. „Jasný. Hele, slyšela jsem, že dneska večer u vás bude párty. Tvůj brácha tam bude taky, že jo?“

Lee obrátil oči v sloup. „Jo, bude.“

Jaime se zářivě usmála. „Skvělý!“

„Ty sis taky přišla pro šaty?“ zeptala jsem se jí, aby řeč nestála.

„Ne, potřebuju džíny. Můj pes se rozhodl, že moje džíny jsou lepší hračka než jeho pískací míček.“

Zasmála jsem se. „To je ale hodnej pes.“

„To mi povídej. Tohle si dneska večer vezmeš na sebe?“ kývla směrem k šatům v mých rukou.

„Ano, vezmu.“

„Nejsem si jistá, jestli to je opravdu tvoje barva…“ zapochybovala, ale já jsem postřehla, jak jí ve tváři zacukal sval a objevil se v ní výraz, který jsem se za ta léta už naučila číst.

Žárlivost. Brala jsem to jako dobré znamení.

„Hmm, možná… Ale jsou ve slevě. Nemůžu odolat výhodnému nákupu.“

Zdvořile se zasmála. „Jo, to asi jo. No, uvidíme se pak!“

„Ahoj, Jaime,“ zanotovali jsme sborově a já slyšela, jak si Lee povzdechl a zabručel něco o tom, jak moc ho ta holka rozčiluje. Zaplatila jsem za šaty a udělali jsme ještě zastávku u jídla, aby si před odjezdem mohl koupit kousek pizzy.

Já jsem si dala jenom milkshake.

„Nevylej mi to do mazlíka,“ varoval mě, když jsem nasedala do auta a zároveň přitom usrkávala.

„Samozřejmě, že ne!“ Ale málem jsem to udělala, a když jsem uviděla jeho výhružný pohled, neodvážila jsem se znovu upít, dokud jsme nezastavili na červenou.

Když Lee zastavil na příjezdové cestě u jejich domu, zkontrolovala jsem čas. „Je skoro šest… Radši pojedu domů a připravím se,“ prohlásila jsem.

„Ty jseš někdy fakt děsná holka, Shelly.“

Zasmála jsem se. „Ty sis toho všimnul až teď?“

Lee se zasmál a zamířil dovnitř. „Uvidíme se pak,“ zavolal přes rameno.

„Ahoj!“

Když jsem vešla k nám, nikdo nebyl doma, ale já jsem nebyla nijak překvapená. Můj mladší bráška Brad měl fotbalový turnaj a táta ho pak nejspíš vzal ven na hamburgera nebo tak něco. Pustila jsem si iPod do repráků a nechala Keshu hrát tak nahlas, abych ji slyšela i ze sprchy, přes šumění vody v uších.

Jak jsem tam pak stála v osušce a prohlížela si ty šaty, začaly se mi do mysli vkrádat pochybnosti. Vyrůstala jsem s Leem a bez mámy, takže jsem zrovna nebyla ta nejholkovatější holka, ale to mi nebránilo se na takové večery hezky obléct. Zavrtěla jsem hlavou a vynadala si. Vždyť ty šaty jsou mnohem delší než školní sukně některých spolužaček, proboha. Bude to v pořádku.

Seděla jsem u svojí toaletky, před sebou rozložený make-up a nahřívala jsem kulmu. Pečlivě jsem na pleť rozetřela podkladovou bázi a pomocí oční linky zdokonalila víčka tak, aby moje hnědé oči opravdu vynikly. Dala jsem si záležet, aby mi vlasy, lesklé a po sprchování provoněné kokosem, kaskádovitě spadaly po zádech v dokonalých uhlově černých prstýncích. Když jsem se na sebe dívala do zrcadla, cítila jsem se víc než jen trochu rozpačitě. Zkombinovala jsem šaty s párem černých střevíců na pěticentimetrových klíncích. Věděla jsem, že tam budou dívky, které nosí o dost výraznější make-up, šaty mnohem kratší než ty moje a taky mnohem vyšší podpatky. Ale váhala jsem a přemýšlela, jestli opravdu vypadám dobře. A pak najednou už bylo třináct minut po osmé. Kam se poděly ty dvě hodiny? Vytrhla jsem telefon z nabíječky a uviděla zprávu od Leea – ptal se, kde jsem.

Opatrně jsem došla k jeho domu. Neměla jsem sice vysoké podpatky, ale bez nich jsem se vždycky cítila pohodlněji. Před domem se hemžili lidé, vchodové dveře byly otevřené a rozléhaly se jimi ven basové tóny, až se chvěla i tráva. Usmála jsem se a zdravila lidi cestou do kuchyně pro nějaký drink. Prohlédla jsem si ledničku a nijak mě nepřekvapilo, že Lee a Noah všechno jídlo předem vystěhovali, aby udělali místo pro pití, které ostatní přinesou. Začali to dělat poté, co před pár měsíci některá děcka usoudila, že by bylo vtipné přilepit plátky šunky a krůtího masa na stěny různými omáčkami.

Popadla jsem láhev pomerančové limonády a otevřela ji o kuchyňskou linku, což byl trik, který mi ukázal Leeův táta.

„Hej, Elle!“

Otočila jsem se a uviděla skupinku děvčat, které na mě mávaly. Usmála jsem se na ně.

„Ahoj, holky.“

„Olivia říkala, že ty a Lee budete mít na karnevalu líbací stánek,“ vyzvídala Georgia. „To je fakt super!“

„Díky,“ usmála jsem se.

„Nikdo to už léta nedělal,“ zamyslela se Faith.

„To je prostě úžasnej nápad!“

„No, my jsme prostě úžasní lidé.“

Zasmály se. „Rozhodně se tam zastavím,“ usmála se šibalsky Candice. „Slyšela jsem, že tam bude Jon Fletcher.“

„A Dave Peterson,“ dodala Georgia.

„Jon přijde?“ zeptala jsem se.

„Dave to říkal,“ pokrčila rameny Candice.

Faith se zasmála. „Je to tvůj stánek, Elle – ty bys to měla vědět.“

Omluvně jsem se usmála. „No jo, no…“

„Hele, víš, kohos měla požádat, aby tam byl?“ napadlo Olivii. „Flynna.“

Na okamžik jsem si říkala, o kom to sakra mluví. Pak jsem si uvědomila, že má samozřejmě na mysli Noaha.

„Myslím, že by do toho nešel.“

„A ptala ses?“

„Ne tak docela…“

„Nemohl by to alespoň udělat pro svého mladšího brášku?“ zapřemítala Georgia. „Zkus v něm vyvolat pocit viny – třeba to zafunguje.“

„Já myslím, že kluky už máme čtyři…“

„Ale kdybys tam měla Flynna, každá holka ze státu by se na našem karnevalu objevila,“ prohlásila Olivia. Stejně jako každá jiná holka, i ona si dělala naděje, že má u Flynna šanci. No, tak trochu ji měla, protože byla hlavní roztleskávačkou a Noah členem fotbalového týmu, ale Noah jí nikdy nevěnoval druhý pohled.

Přesto měl z nějakého důvodu pověst holkaře, ačkoli jste ho nikdy neviděli, že by dívkám věnoval větší pozornost. Nejzvláštnější na tom bylo, že vypadal, jako by na takovou pověst byl skoro pyšný.

„Víš, kdybys přiměla Flynna, aby se v líbacím stánku zapojil, byla bys legenda,“ usoudila Faith.

„Máš přece přítele, Faith,“ připomněla jí Georgia se smíchem. „Nemůžeš se jít líbat do stánku.“

„Proč ne? Je to všechno pro dobrou věc. Co je to vlastně letos – záchrana delfínů?“

„Myslím, že tohle bylo loni,“ zasmála jsem se. „Ne, letos je to pro charity přispívající na výzkum rakoviny.“

„To je ještě lepší!“ vykřikla Faith a všechny nás rozesmála.

„Zeptej se ho.“

„Jo, jdi do toho,“ pobídla mě Olivia.

„Jen se zeptej,“ požádala mě Candice. „Prosím, Elle?“

„No… Já nevím…“

„Hele, už jde,“ přerušila mě náhle Candice a jemně do mě strčila. „Prostě se ho normálně zeptej. A když řekne ne… alespoň ses pokusila.“

„Fajn,“ vzdala jsem to s povzdechem. Vyrazila jsem, abych Noaha odchytila na cestě pro další pivo.

Kývl mi na pozdrav.

„Hele, budeš s náma dělat líbací stánek na jarním karnevalu? Prosím… Nemůžeme najít čtvrtýho kluka. Je to pro charitu. Fakt by nám to s Leem bodlo.“

Noah se narovnal a otevřel plechovku.

„Tak líbací stánek, jo?“

„Jo.“

„To je super.“

„Já vím. Jsem super člověk.“

„Lepší než ten tvůj nápad s kachničkama.“

„Ha, ha.“

Unikl mu chraplavý náznak smíchu a mně se při něm divoce rozbušilo srdce. „A ty chceš, abych dělal líbače? Ve tvém stánku s polibky?“

„Je to pro dobrou věc…“ zkusila jsem na něj.

„Asi ne, Shelly.“

„Prosím, Noahu,“ žadonila jsem, udělala na něj štěněčí oči a zdůraznila jeho jméno.

„Klekneš na kolena a poprosíš?“

„Ne,“ odpověděla jsem pomalu, „ale každá jiná holka to udělá. Možná by to mohlo stačit.“

Trochu se zasmál. „Proto budu muset říct ne, promiň.“

Povzdechla jsem si. „No, aspoň mi nemůžou vyčítat, že jsem se nesnažila.“

„Počkej,“ zarazil mě. „Opravdu jsi potřebovala, abych ti pomohl, nebo jen holky chtějí, abych to udělal?“ zeptal se a hodil hlavou směrem k děvčatům.

„To druhé.“

Přikývl. „No jo, promiň. Myslím, že nemůžu riskovat svou důstojnost. Navíc si představ, jak by mě ostatní kluci nesnášeli za to, že jsem jim všechny ty polibky ukradl,“ dodal a zakřenil se.

„Spíš jsem si říkala, jak moc by tě charita nenáviděla za to, že jí odrazuješ lidi od návštěvy líbacího stánku.“

Zašklebil se. „Zásah.“

„To je jedno…“ Zavrtěla jsem hlavou. „Zapomeň na to.“

Vrátila jsem se k roztleskávačkám a s omluvným úsměvem pokrčila rameny. „Promiňte, holky. Neudělá to.“

„Měla ses víc snažit,“ vytkla mi s lehkým pohrdáním Olivia. „Tak se dívej a uč se. Strčila Faith do ruky svoje pití a odplula k Noahovi, který se právě bavil s několika kluky. Olivia se ve svých extrémně titěrných černých šatech opřela Noahovi o rameno – div že se na něj nenalepila – a mávala řasami tak, až to vypadalo, že má něco v oku.

Ale možná jsem byla prostě jenom příliš kritická. Přinejmenším její technika upoutala zraky několika dalších kluků.

Zjevně jí taky řekl ne: naštvala se a odcupitala zpátky k nám. „Ten kluk je tak protivný.“

„A tak sexy,“ zamumlala Georgia a usrkla si.

„To teda jo,“ souhlasila Olivia se smíchem. Všechny holky se zachichotaly a rozhlížely se, aby si ho prohlédly.

„Myslíš, že je Flynn sexy, Elle?“

Podívala jsem se na Faith a zamrkala. „No… jo. Samozřejmě, že je.“

„Tak proč nemluvíš o jeho pěkném zadku?“

Suše jsem se usmála. „Protože Noah je tak dalece mimo moji ligu, že nemá smysl se o něco pokoušet.“

Soucitně se na mě podívala. „O čem to prosím tě mluvíš? Jsi vážně hezká! Chci říct, že bych zabíjela pro takové vlasy, jako máš ty.“

Pokrčila jsem rameny a trochu se začervenala. „No, díky teda. Ale to je fuk, pro mě je teď jenom Leeův starší brácha.“

„Možná se tu něco líhne. Člověk nikdy neví.“

Zasmála jsem se. „Jo, jasně. Leda v mých snech.“

Faith pokrčila rameny a Candice se s ní dala do řeči, takže jsem se omluvila a vklouzla do obýváku, kde všichni tančili. Několika doušky jsem dopila svoji limonádu, láhev odložila na stůl a přidala se k nim. Atmosféra byla nakažlivá; ne všichni pili alkohol, ale to jim nebránilo, aby se uvolnili a trochu se vyblbli.

Neměla jsem v úmyslu se opít. Věděla jsem, že se budu dobře bavit i bez toho. Jenomže alkoholu moc nesnesu, takže než jsem vypila dvě plechovky jablečného cideru, byla jsem dost mimo. Čas letěl a já jsem tancovala, smála se a povídala si s lidmi.

Zdálo se, že všichni slyšeli o stánku s polibky.

A když se mě zeptali, jestli se zapojí i Flynn, odpověděla jsem jim, že se zeptám, protože mi to v dané chvíli přišlo jako nejjednodušší možnost.

Bylo asi jedenáct hodin. V herně jsem se připojila k pár klukům, většinou čtvrťákům, a taky k Leeovi, Jasonovi a Dixonovi. Dávali si panáky, měli je seřazené na kulečníkovém stole.

„Můžu se přidat?“ zeptala jsem se a přiskotačila s veselým úsměvem do místnosti.

„Jasně,“ souhlasil Dixon a nalil dalšího panáka.

„Hm, nemělas už dost, Elle?“ zeptal se mě opatrně Lee.

„Koho to zajímá?“ zavrčela jsem. „Tři, dva…“

Všichni si dali panáka a bouchli sklenicemi o stůl. Dixon zase nalil vodku a pak znovu. Po druhé rundě jsem ztratila přehled o tom, které kolo vlastně jedeme. Vodku jsem ani neměla ráda – připadala mi nechutná. A v krku mě pálila ještě po celou cestu dolů. Ale nevšímala jsem si toho.

Všechno bylo rozostřené a hlasité. Bezmocně jsem se hihňala a hystericky se zmítala smíchy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stánek s polibky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.