PhDr. Martina Muknšnáblová

Anatomické poznámky pro nelékařská povolání

Kniha neprošla jazykovou korekturou.

Úvodní foto: archiv autorky.

Obrázky a ilustrace v knize: CopyRight©2018 KissCC0.com

Vydání 1., Praha 2018

ISBN 978-80-270-4498-6

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani její část, nesmí být žádným způsobem reprodukovány, ukládány či rozšiřovány bez písemného souhlasu autorky.

Úvod

Anatomie a fyziologie jsou natolik příbuzné obory, že je ideální studovat je současně. Z anatomických poznatků se naučíte, z jakých buněk, tkání, orgánů či celých důmyslně propojených systémů se naše lidské tělo skládá a z fyziologických informací se dozvíte, jak to celé pracuje, nejprve samostatně jednotlivé části a posléze dohromady jako jedinečný stroj. Složitost fungování a variabilita složení je dána tím největším tvůrcem našeho těla a tím je příroda. Všichni jsme dostali od přírody do vínku organismus schopný řadu let samočistících a sebezáchovných schopností, ale je potřeba přírodě během života pomáhat, řada z nás nepochopila taje přírody, tak naopak svému tělu škodí. Někdy sice neúmyslně z nevědomosti, ale důsledky jsou nelítostné.

Jaká je stavba lidského těla, stejně jako základy jeho fungování by měl znát každý. Nemusí ani být zdravotníkem, aby rozuměl svému organismu, uměl si odůvodnit, co a proč se v něm odehrává v jednotlivých stádiích lidského života. Já osobně mám na anatomii a fyziologii moc ráda, že mi znalosti z těchto oborů pomáhají lépe vést zdravý životní styl a obecně péči o své tělo nejen ve zdraví ale i v nemoci. Pro studenty jsou tyto dva obory zastrašující obrovským množstvím informací, ale tak jako v jiných disciplínách i z anatomie není potřeba pro každého znát všechny podrobnosti, ale jen základ. Záleží, proč se o anatomii zajímáme, je to pro svůj život nebo ke zkoušce z anatomie? Pro oboje se kniha snaží najít to důležité. Při studiu anatomie je mimo jiné potěšující ta skutečnost, že na rozdíl od většiny jiných předmětů anatomické poznatky platí po staletí. Zatímco např. vyšetřovací metody či způsoby léčby se stále vyvíjejí a tedy mění, což znamená, že to co jsme se naučili ve škole, většinou za pár let již neplatí, a je potřeba se naučit nové poznatky. Tak anatomické znalosti jsou platné stále. To co se jednou naučíte, budete moci použít po zbytek života, není potřeba se učit znovu. Snad jen když něco zapomenete, ale to záleží, jak jste se na začátku poctivě, pilně a dobře učili a zda jste svoje vědomosti používali. Ale to jistě ano, protože o svém těle bychom měli přemýšlet stále. Je pro nás nepostradatelné, musíme o něj pečovat a zajímat se, co je pro něho právě na základě stavby a pravidel fungování nejlepší.

Cílem autorky této knihy je srozumitelným způsobem čtenářům přiblížit taje lidského organismu od těch základních pro pochopení jeho fungování až po ty složitější včetně latinského pojmenování, což se právě vzhledem k volbě jazyka používá v medicínských disciplínách po celém světě. Navíc specifické části některých tělních systémů ani nemají české názvy, neboť se právě vychází z prastarého latinského názvosloví.

To, co je uvnitř našeho těla a jak to celé funguje, zajímalo lidi již od pradávna. Již v roce 1543 Andreas Vesalius vydal v Basileji knihu „De humani corporis fabrica libri septem“. V anatomii nastolili logiku popisu a zahájili odtajňování i těch nejinternějších míst organismu a zde je potřeba si uvědomit, že celek je tak silný, jak silný je každý jednotlivý článek, proto nelze opomíjet žádnou drobnou součást našeho těla, protože vše souvisí se vším a celek nemůže fungovat, pokud v řadě něco chybí nebo nepracuje synchronně se zbylými díly.

Anatomie i fyziologie jsou ženského rodu, jsou totiž krásné, překvapivé, měly by zajímat každého, a koho zaujmou, nemůže jim odolat a nakonec zjistí, že jsou fajn, i když zprvu se tvářily nepřístupně a nezdolatelně. Tak a teď začněme pokořovat hranice možností své paměti a dosáhnutí vrcholu, na který pohlíží řada lidí, ale ne všichni na něj vystoupají. Hodně štěstí, výdrže a pevných nervů, až budete mít pocit, že je vše si tak podobné, že to motáte, tak vězte, anatomie se nedá pochopit po prvním přečtení. Ona anatomie na rozdíl od fyziologie vlastně se nedá pochopit vůbec. Ono na ní není, na rozdíl od fyziologie, moc co na pochopení. Anatomii je potřeba se prostě naučit a fyziologie vám potom půjde snáze.

1 Buňka

Buňka je základní stavební a funkční jednotka živých organismů. Je to nejmenší živý útvar schopný samostatné existence a rozmnožování. Má vlastní genetický a proteosyntetický (pro výrobu bílkovin jako stavebních částic) a metabolický systém (umožňující vytvářet a využívat energii). Buňka je vždy ohraničená membránou (zajišťující potřebnou přiměřenou stálost vnitřního prostředí ale zároveň i regulaci přítomnosti nejrůznějších látek).

Studiem buňky a buněčných souvislostí se zabývá obor cytologie. Celou živou přírodou se zabývá obecná biologie. Biologie patří mezi přírodní vědy, které sledují rovnováhu v přírodě, aby byl i při měnících se podmínkách zachován život. Změna podmínek způsobila takový rozruch, že je období druhé poloviny 20. století nazýváno biologickou revolucí. Biologické vědy se dále dělí na obory morfologické a funkční.

Morfologické obory sledují stavbu a vývoj živých organismů. Lidské tělo zkoumá lidská morfologie. Tu lze dále rozdělit na anatomické, histologické a embryologické směry. Anatomické studují vývoj, tvar, velikost, stavbu, uložení jednotlivých částí (orgánů) lidského těla. Histologové studují mikroskopicky jednotlivé části (tkáně). Embryologie se zajímá o vývoj oplozeného vajíčka, embrya až plodu a jeho interakce s matkou i zevním prostředím.

Funkční obory zkoumají fyzikální a chemické vlastnosti, projevy a celkově činnost jednotlivých orgánů i těla jako komplexu. Funkční obory lze rozdělit na biofyzikální, biochemické, fyziologické a genetické. Biofyzika sleduje fyzikální změny v buňce potažmo ve tkáních při jejich činnosti. A dále sleduje působení fyzikálních vlivů na buňky. Biochemie se zabývá chemickým složením organismu a opět působením tentokrát chemických látek na lidské tělo respektive jednotlivé buňky. Fyziologie zkoumá funkce a výkony orgánů a také mechanismy ovlivňování funkce některými vlivy z okolí a naopak i ovlivnění na okolí orgánu potažmo až buňky. Fyziolog chce pochopit a prokázat děje v buňkách a dalších částech. Zjistit i mimo jiné příčiny a principy vzniku anomálií. Genetika je věda o dědičnosti a nepřeberné proměnlivosti. Sleduje zákonitosti předávání vlastností organismu v podobě vzhledu i funkce. Genetika zkoumá tyto zákonitosti s vazbou na dědičnost i nedědičné principy.

Každý živý organismus je z buněk přímo složen nebo na jiných buňkách existenčně závislý (viry), žádná buňka nemůže vzniknout jinak než zase z buňky a mateřská buňka předává své dceřinné buňce děděnou informaci k následující reprodukci k zachování tvaru a funkce tkáně.

Každá buňka má schopnost dělení a diferenciace.

Buňka (cellula) je základní, stavební a funkční jednotkou těl živých organismů (kromě těch nebuněčných např. virů, viroidů a virusoidů). Buňka má na povrchu buněčnou membránu a uvnitř obsahuje jednotlivé organely a koncentrovaný vodný roztok různých látek, což nazýváme cytoplazmou. Lidské buňky jsou důležité nejen svým složením a funkcí pro aktuální potřebu organismu jako celku, ale zároveň obsahují genetický materiál pro potencionální zachování další generace buněk, tkání, orgánů, organismů.

Zatímco některé živé organismy jsou pouze jednobuněčné (např. bakterie či různí prvoci), jiné organismy jsou mnohobuněčné (např. živočichové, vyšší rostliny), tak lidský organismus má buněk několik miliard. Stavba a funkce jednotlivých buněk mohou být velice rozmanité, buňky se liší podle jednotlivých tkání a jejich diferenciace je i v rámci jednotlivých tkání.

Složením i funkcí buněk se zabývá buněčné teorie, kterou již od roku 1838 začali popisovat Matthias Jakob Schleiden a fyziolog Theodor Schwann. Jejich teorie je i v současné době stále základem cytologie (buněčné biologie).

Dle evoluční teorie se předpokládá, že všechny v současnosti známé buňky se vyvinuly ze společné původní buňky zhruba před 3,5–3,8 miliardami let. Tato první buňka zřejmě vznikla tak, že byly nukleové kyseliny (DNA nebo RNA) obklopeny fosfolipidovou membránou. Bylo prokázáno, že lipozomy, tedy kapénky lipidů, byly a jsou schopné se spontánně uspořádat do kulovitých struktur, z čehož se postupně právě vyvinuly buněčné organismy. Za dob vývoje docházelo k přirozenému procesu selekce, která eliminovala přežití jen schopných předávat kvalitní genetický materiál (DNA, jelikož je stabilnější než RNA, přepisovat DNA na RNA a následně podle RNA syntetizovat proteiny). Tyto původní jednoduché buňky se pojmenovaly progenoti.

Základní dělení rozlišuje buňky prokaryotické (např. u bakterií) a eukaryotické (u vyšších živočichů tedy včetně člověka). Prokaryota, z řecké předpony pro (před) a karyo (jádro) je název pro evolučně nejstarší organismy (bakterie a archea). Prokaryotická buňka je podstatně jednodušší a menší než buňka eukaryot. Obvyklá velikost buňky se pohybuje v rámci mikrometrů, například bakterie E. coli má na délku 2–3 mikrometry, ovšem většina lidských buňek má velikost desetkrát větší. Eukaryotická buňka, která je strukturně složitější, vznikla až následně z několika prokaryotických, a to zřejmě někdy v období mezi 1,8–1,3 miliardami lety v procesu tzv. eukaryogeneze. Prokaryotická buňka je většinou s polovičním počtem genetického materiálu (haploidní), vlákno DNA není zpravidla membránou odděleno od cytoplazmy s výjimkou jednoduchých váčků, nemá vnitřní systém membrán členící buňku a má prokaryotický typ ribozomů, pokud má bičík, tak prokaryotického (bakteriálního) typu.

Prokaryotická buňka obsahuje - buněčnou stěnu (tuhý obal, udělující buňce tvar, mechanicky jí ochraňuje před vlivy vnějšího prostředí), cytoplazmatickou membránu (izoluje vnitřní prostředí buňky od vnějšího, je selektivně propustná, čímž zprostředkuje výměnu látek mezi buňkou a vnějším prostředím), cytoplazmu (viskózní koncentrovaný roztok, obsahující molekuly organických i anorganický látek, vyplňuje celý obsah buňky, obsahuje krystalky odpadních nebo zásobních látek tzv. buněčné inkluze), jadernou hmotu (tzv. nukleoid či bakteriální chromozom, uložena je volně v cytoplazmě, není ohraničena jaderným obalem, u bakterií ji tvoří jediná do kruhu stočená dvoušroubovice DNA), ribozomy (tělíska v cytoplazmě, v nichž probíhá tvorba bílkovin, jsou menší než v eukaryotické buňce), plazmidy (malé do kruhu uzavřené molekuly DNA, obsahující geny, které nejsou nezbytné pro přežití, např: geny nesoucí informaci o rezistenci vůči antibiotikům), pohyblivé bičíky (slouží k pohybu) nebo fimbrie (na povrchu nepohyblivá vlákna).

Eukaryotická buňka obsahuje

- Eukaryotní buňka má tyto části: jádro s jadérkem, ribozom, endoplaztmatické retikulum, Golgiho aparát, cytoskelet, mitochondrie, vacuola, cytozol, lysozom

- Stavba rostlinné a živočišné buňky je v základních rysech stejná, navzájem se ale odlišují zejména přítomností plastidů (chloroplasty mají vlastní DNA, obsahují zelený chlorofyl a mají schopnost fotosyntézy), odlišností buněčné stěny (jedná se o tuhý obal buňky, hlavní složkou je celulóza neboli buničina) a vakuol u rostlinné buňky a naopak přítomností lysozomů u živočišné buňky

Další odlišnosti a typizace lidské buňky jsou:

- Jádro – je zcela zásadní součástí buněk, bez níž se nedá dlouhodobě přežívat, hlavní funkcí jádra je uchovávat genetickou informaci, jádro má v průměru 5–10 mikrometrů, uvnitř se nachází chromatin, tedy DNA a různé přidružené bílkoviny, ale i další struktury (např. jadérko), kde probíhají různé enzymatické procesy související s DNA a RNA, jádro je váček obklopený dvěma fosfolipidovými membránami, tvořícími dohromady tzv. jadernou membránu (karyolemu) obklopenou vmezeřenými bílkovinami, na vnitřní membránu se váže chromatin (DNA a přídatné proteiny), jehož poloha se tím určuje, také je zde vrstva filament, která zvyšuje pevnost, vnější membrána připomíná membránu hrubého endoplasmatického retikula a také nese navázané ribozomy, mezimembránový prostor (perinukleární prostor, perinukleární cisterna) je ohraničen vnější a vnitřní membránou, pokračuje jako hrubé endoplazmatické retikulum, ribozomy umístěné na vnější membráně syntetizují proteiny do tohoto prostoru, v membráně se nacházejí póry tvořené speciálními bílkovinami, které mají usnadnit a řídit transport specifických makromolekul, např. RNA, z důvodu transportu mRNA k ribozómům a posttranslační úpravy bílkovin je jádro napojeno na drsné endoplazmatické retikulum, membrána je na vnitřní straně vyztužena systémem intermediárních filament, tzv. jadernou laminou, v jaderném póru se odehrává prakticky veškerý membránový transport mezi cytosolem a jádrem, tento transport je obousměrný a poměrně efektivní, za vteřinu přes nukleární pór projde až 1000 makromolekul, malé molekuly prochází pasivně, větší pomocí speciálních receptorů, uvnitř jádra se nachází karyoplazma, tedy vlastně cytoplazma s charakteristickým jaderným složením, obsahuje především chromatin, tedy jadernou DNA a s ní asociované proteiny (histony a podobně), dále zde lze nalézt ještě jadérka a další drobné struktury, vnitřní prostor je vyplněn polotekutou hmotou, v níž se nacházejí chromozomy (dvě chromatidy spojené v centromeře, chromozomy obsahující DNA, jaderná DNA, která slouží jako genetická informace pro syntézu většiny bílkovin v buňce, je tvořena několika lineárními řetězci, které se označují jako chromozomy, zdravý člověk má v každé tělní buňce 46 takových lineárních molekul, jejichž celková délka je asi jeden metr), v jádru je většina genetického materiálu (DNA) buňky, jádro má většina buněk, vyjímkou jsou např. erytrocyty, jádro bylo první objevenou organelou vůbec, jádro je dynamický útvar, který má různou velikost i tvar, konkrétní rozměry jsou velmi rozmanité, jádro nervových buněk může mít pouhé 3, ale také 18 μm v průměru, jádro zaujímá zhruba asi 10 % objemu buňky, jádra se často přizpůsobují i tvaru buňky, jádra mají většinou kulovitý nebo protáhlý tvar, ale např. neutrofilní granulocyty mají lalokovitá, několikanásobně segmentovaná jádra, která se dokonce mění s časem – nejprve jsou tyčkovitá, pak postupuje čím dál výraznější segmentuje, většina buněk má jedno jádro, ale naopak k mnohojaderným patří osteoklasty, hepatocyty, chondrocyty a buňky přechodného epitelu močového měchýře, v jádře jsou dvě sady genetické informace, označuejme je proto jako buňky diploidní, pouze pohlavní buňky mají jen jednu sadu a jsou tedy haploidní, jadérko (nucleolus) je malá vnitřní část buněčného jádra kulovitého tvaru, která obsahuje velké množství ribozomální RNA (rRNA).

- Endoplazmatické retikulum (ER) jedná se o membránový systém navazující na obal jádra, ER představuje pravděpodobně rozsahem nejvýznamnější část systému vnitřních membrán, je tvořeno trojrozměrným systémem vzájemně propojených trubic či plochých váčků, tzv. cisteren, který může sahat od jádra až k povrchu buňky. ER rozlišujeme drsné a hladké, drsné obsahuje ribozomy a je místem syntézy bílkovin a hladné je bez ribozomů, syntetizují se v něm glykolipidy, endoplazmatické retikulum (ER) je soustava vzájemně propojených miniaturních membránových cisteren a kanálků, která se nachází v cytoplazmě, napojuje se na buněčné jádro a většinou i na Golgiho aparát, ER zvětšuje vnitřní povrch buňky, což má velký význam pro metabolické procesy, rozlišujeme drsné (neboli hrubé) ER, na jehož vnějším povrchu jsou přisedlé ribozómy, a hladké ER bez přisedlých ribozómů. Drsná část endoplazmatického retikula se specializuje na syntézu některých bílkovin a procesy s tím související, jako je skládání těchto proteinů a jejich oligomerizace či navěšování jistých cukerných zbytků na tyto bílkoviny, v drsném ER také probíhá rozklad špatně sbalených či poškozených bílkovin, v hladkém ER se naopak odtraňují toxické látky, některé části metabolismu lipidů, cukrů a metabolismu hemu, z hladkého ER se regulovaně uvolňují vápenné ionty, ER bylo ve srovnání s ostatními organelami objeveno až poměrně pozdě (1945) díky použití elektronového mikroskopu ke studiu buněk, 1953 Keith R. Porter poprvé navrhl termín „endoplazmatické retikulum“ („endoplazmatické“ proto, že se nachází ve vnitřní části cytoplazmy (v endoplazmě), „retikulum“ kvůli své komplikované větvené struktuře – latinsky „reticulum“ = síť), ER je neuvěřitelně dynamický systém vzájemně propojených váčků, v rámci kterého dochází k čilému transportu lipidů a bílkovin (každou minutu projde endoplazmatickým retikulem mezi 2 a 10 miliony bílkovin a jen výjimečně v něm zůstanou), celkový povrch membrán ER např. u jaterních buněk tvoří více než 50 % celkového povrchu buněčných membrán (u exokrinních buněk slinivky dokonce 60 % a v Leydigových buňkách dokonce 71 %, naopak v erytrocytech se ER nevyskytuje, je vypuzeno společně s jádrem v průběhu zrání erytrocytů), v drsném ER dochází k výrobě (translaci) prakticky všech transmembránových bílkovin, tedy bílkovin, jež jsou trvale zabudovány do některé z buněčných membrán, mohou to být jak proteiny určené pro cytoplazmatickou membránu, tak i např. pro membránu Golgiho aparátu, buněčného jádra, endozomů, lyzozomů, ale i pro membránu samotného endoplazmatického retikula, jsou zde vyráběny bílkoviny, které se vyskytují uvnitř ER, Golgiho aparátu, endozomů, lysozomů a dalších složek sekreční dráhy. Konečně zde dochází k vytváření většiny proteinů, které jsou z buňky následně uvolňovány ven, do mimobuněčného prostoru, uvnitř endoplazmatického retikula se nachází velké množství enzymů, které usnadňují skládání bílkovin, jež jsou translokovány do retikula. Jedním z těchto enzymů je proteindisulfidizomeráza (PDI), která usnadňuje vznik SS můstků, v hladkém endoplazmatickém retikulu dochází k širokému spektru různých anabolických či katabolických reakcí, nachází se zde i enzymy schopné zneškodňovat toxické látky, v endoplazmatickém retikulu dochází též k redukci různých steroidních hormonů, syntéze vitamínu C, na vnitřní straně membrány ER probíhá např. část syntézy cholesterolu nebo ceramidu.

- Ribozomy – obsahují r-RNA (ribozomová RNA), ribozom je ribonukleoprotein velkého množství v cytoplazmě a na povrchu hrubého endoplazmatického retikula, ribozomy jsou velké komplexní struktury složeny zejména ze dvou třetin rRNA a třetinu tvoří proteiny, dělí se na dvě podjednotky, menší a větší, k ribozomu se napojuje mediátorová RNA (mRNA), která obsahuje přepis genetické informace např. z jaderného genomu, podle pořadí trojic bází v této genetické informaci přichází k ribozomu na základě genetického kódu jednotlivé aminokyseliny napojené na tRNA, tyto aminokyseliny jsou následně díky katalytickým vlastnostem ribozomu spojeny v jeden polypeptid, resp. protein, který pak (někdy po úpravách) vykonává svou funkci v organizmu, rRNA je zodpovědná za funkčnost ribozomu, tedy schopnost přepisovat mRNA do proteinů, proteinů mají ribosomy 82 (33 v malé a 49 ve velké podjednotce), malá podjednotka udržuje umístnění mRNA a slouží především k tomu, aby se v daný okamžik ocitly na jednom místě mRNA a tRNA s přinášenými aminokyselinami i translační faktory, velká podjednotka má katalytickou funkci, pracuje jako peptidyltransferáza umožňující vznik peptidové vazby ve vznikajícím polypeptidu, buňka musí mít neustále dostatek ribosomů, a proto jsou neustále syntetizovány ze svých stavebních součástí.

- Golgiho aparát – představuje součást endomembránového systému, jméno pochází od italského anatoma Camilla Golgiho, který jej nalezl a popsal v nervových buňkách (v roce 1898), upravuje látky vytvořené v endoplazmatickém retikulu, Gilgiho aparát je soustavou buněčných váčků, které slouží k transportu a úpravě bílkovin, aparát slouží k transportu, přechovávání a úpravě (posttranslační modifikaci neboli modifikaci až po translaci) proteinů, k úpravám bílkovin patří např. proteolytické štěpení částí bílkovin (potřebné k jejich správné funkci), navazování a odstraňování nebílkovinných (zejména cukerných) složek, zajistí dále syntézu polysacharidů a imunoglobulinů a tvorbu váčků využívaných při exocytóze, v Golgiho aparátu vzniká i materiál pro tvorbu buněčné stěny, je zpravidla poblíž jádra a hladkého endoplazmatického retikula diktiozómy jsou navzájem popropojované a zpravidla na straně přivrácené k jádru neustále přijímají váčky odštěpené od endoplazmatického retikula a intenzívně odštěpují váčky naplněné různými buněčnými sekrety, funkčně se Golgiho aparát váže na endoplazmatické retikulum, tím že dokáže zkoncentrovat produkty endoplazmatického retikula a vznik sekrečních granul, která jsou vysílána do cytoplazmy (co vytvoří endoplazmatické retikulum se dostane do Golgiho aparátu a dojde dále k průniku do sekrečních vezikulů, lyzosomů a dalších organel a po přestavbě opouští Golgiho aparát druhou stranou povrchu), Golgiho aparát tvoří lamely a cisterny orientované konvexitou k jádru, Golgiho aparát je pod přímou kontrolou jádra (komunikace se odehrává transportními vezikuly vzniklými z perinukleární cisterny), podílí se na syntéze polysacharidů a glykoproteinů.

- Mitochondrie – organela s vlastní DNA a proteosyntetickým aparátem, uskutečňuje se v ní buněčné dýchání, uvolňuje energie a zabezpečuje životní děje, mitochondrie je membránově obalená organela, velikost má zhruba několik mikrometrů a v buňce se jich může vyskytovat několik stovek (hepatocyty zhruba 800) až sto tisíc (v oocytech) ale např. buňka sítnice má jen jednu, tvar mitochondrie se připodobňuje klobásám, ale v podstatě jsou to bohatě se větvící síťě vláken po celé buňce, funkce mitochondrií se přirovnává k buněčné elektrárně, jelikož v nich díky procesům buněčného dýchání vzniká energeticky bohatý adenosintrifosfát (ATP) používaný jako palivo pro průběh jiných reakcí v celé buňce, v mitochondriích probíhá převážná část buněčného dýchání (kromě glykolýzy, která probíhá v cytosolu), při rozkladu různých organických látek se získává energie potřebná pro syntézu adenosintrifosfátu (ATP) z ADP, výchozí látkou jsou zejména pyruvát a mastné kyseliny, obě látky v mitochondriální matrix prochází reakcemi, při nichž vzniká acetylkoenzym A (pyruvát prochází dekarboxylací, mastné kyseliny beta-oxidací), acetylkoenzym A následně vstupuje do Krebsova cyklu, což je série reakcí, které umožňují redukci koenzymů NAD+ na NADH a FAD na FADH2, elektrony z těchto koenzymů jsou předávány do dýchacího řetězce, jenž je umístěn na vnitřní membráně mitochondrie, dýchací řetězec přenáší do mezimembránového prostoru vodíkové kationty (H+, čímž vzniká v prostoru mezi membránami kyselé pH, toto pH má tendenci se vyrovnávat, a tak prochází otvorem v enzymu ATP syntáze zpět dovnitř buňky, průchodem H+ však tento enzym vytváří ATP, který je produktem souboru všech uvedených reakcí, mitochondrie je uzavřena dvěma membránami, vnější membrána je značně pórovitá, proto účinnější bariérou pro malé molekuly je vnitřní membrána, na vnitřní membráně a uvnitř ní probíhají nejdůležitější metabolické buněčné pochody, např. v mitochondriích probíhá Krebsův cyklus, dýchací řetězec, ale také beta-oxidace mastných kyselin, navíc se mitochondrie podílejí na dalších procesech, jako je buněčná diferenciace, buněčná smrt i kontrola buněčného cyklu a růstu, při poruše mitochondriálních funkcí vzniká řada onemocnění (matabolických), v mitochondriích je několik stovek proteinů (např. v mitochondriích v srdci cca 615), většina mitochondriálních proteinů je specifická pro danou tkáň, přestože je mitochondrie především energetická jednotka buňky, má i další důležité funkce, neboť s buněčným dýcháním (díky výskytu mitochondrií v hnědé tukové tkáni) vzniká teplo, mitochondrie fungují i jako zásobárna vápníku (podobně jako endoplazmatické retikulum), čímž udržují vnitřní homeostázu buňky, při masivním uvolňování vápníku z buňky se navodí buněčná jako zpětná reakce produkce hormonů, neurotransmiterů, dále je v mitochondrii přítomna řada proteinů spouštějících apoptózu, programovanou buněčnou smrt buňky, regulaci buněčné proliferace a metabolismu, probíhají však v nich i některé části syntézy hemu a steroidů, v mitochondriích jsou (jako vedlejší produkt buněčného dýchání) produkovány kyslíkové radikály, jež mohou způsobit četné mutace v mitochondriální DNA, čím více je tato DNA poškozována, tím defektnější molekuly vznikají, změny v mitochondriích nastávají i během lidského stárnutí či chorobách (např. Parkinsonova choroba), mitochondriální DNA (mtDNA, pozůstatek genomu bakterií, z nichž mitochondrie vznikla) je součást mimojaderné genetické informace, lidská mitochondriální DNA má velikost 16 569 párů bází, obsahuje 37 genů, z toho 24 představují geny pro různou nekódující RNA, zbývajících 13 genů kóduje vlastní mitochondriální polypeptidy podílející se na enzymatické výbavě mitochondrií, mitochondriální DNA se dědí obvykle po matce, tedy maternálně, jelikož z vajíčka (a nikoliv ze spermie) pochází obvykle veškerá mitochondriální genetická informace zárodku, což je jeden z důvodů, proč je mtDNA velice cenným nástrojem genetiků a molekulárních biologů – geny matky a otce se nerekombinují, navíc mtDNA mutuje rychleji než jaderný genom, čímž umožňuje zkoumat změny v mnohem kratším časovém měřítku, tyto a další vlastnosti mtDNA umožňují zkoumat například migrace lidských populací (sledování tzv. mitochondriální Evy), mitochondriální onemocnění jsou vrozená (mutace v genech mDNA) nebo získané (následek infekce, užívání léků či negativních vlivů prostředí), naopak získané poruchy mitochondrií mohou být výsledkem infekce, užívání léků či vlivem negativních podmínek prostředí.

- Cytoskelet – představuje tzv. kontru buňky, cytoskelet je dynamický systém proteinových vláken a tubulů, jejichž funkcí je transport látek a buněčných komponent, dále slouží jako opora buňky a účastní se také na jejím dělení (vytvoření tzv. dělícího vřeténka), cytoskelet se skládá ze tří složek: mikrotubulů, mikrofilament a středních filament (též intermediární filamenta). Každý z nich má specifickou funkci, ale vzájemně všechny tři složky jsou spolu v těsné vazbě (díky proteinu plektinu), všechny složky cytoskeletu jsou z proteinů (mikrotubuly jsou sestaveny z tubulinu, mikrofilamenta z aktinu a střední filamenta z keratinu, ale i jiných látek), s cytoskeletem jsou navíc spojovány další proteiny, jako např. dyneiny a kineziny pro mikrotubuly a myosin pro mikrofilamenta, vlákna cytoskelteu jsou nosnou strukturou buňky a jejich další funkce jsou umožněny díky zmíněným proteinům, např. kineziny a dynein uskutečňují transport látek v buňce, cytoskelet je obsažen volně v buňce (mikrotubuly volně prostupují celou buňku, mikrofilameny tvoří hustou síť těsně pod povrchem), cytoskelet se podílí i na stavbě eukaryotického bičíku, centriol, dělicího vřeténka a dalších s převahou proteinových součástí buněk.

- Lysozomy – měchýřky obsahující trávící enzymy (v rostlinné buňce plní funkci lysozomů vakuoly), obsahují více než 50 typů enzymů (kyselé hydrolázy) pro rozklad extracelulárního nebo intracelulárního materiálu – sacharidů, proteinů, lipidů či nukleových kyselin, vnitřní pH lysozomu je 5,0–6,0 a je udržováno protonovou pumpou v membráně lysozomu, lysozomy vznikají především oddělením se z hladkého endoplazmatického retikula či Golgiho aparátu, rozlišujeme lysozomy primární (váčky s enzymy, bez dalšího materiálu), sekundární (podstatně větší, vznikají splynutím primárního lysozomu s fagozomem), terciární (obsahují zbytky materiálu, který už nejde rozložit, např. lipofuscin). Buňka využívá k recyklaci vlastních opotřebovaných struktur, pokud dochází k hromadění materiálu v buňce, mění se složení i např. enzymů či regulačních proteinů a dalších složek, což vede k vrozeným nebo získaným onemocnění (především CNS) a jsou většinou neléčitelné, typické poruchy v lysozomech jsou i např. při ateroskleróze, onemocnění ledvin, při dně (membrány lysozomů rozrušovány krystalky kyseliny močové, což vede k uvolnění enzymů, které se projeví kloubní zánětlivou reakcí).

Eukaryotickou buňku mají všechny organismy z nadříše Eukaryota, tedy veškeří prvoci, živočichové, rostliny a houby. Různorodost buněk jednotlivých z nich je veliká. Eukaryotické buňky jsou oproti prokaryotickým buňkám evolučně vyspělejší, jejich složitější vnitřní strukturace jim umožňuje pevnou stavbu a dostatečnou dlouhodobější výživu, tudíž buňky jsou výrazně větší a mohou mezi sebou lépe spolupracovat, což je u mnohobuněčných organismů nutnost.

Cytoskelet tvořený aktinovými mikrofilamenty (mikrovlákny) a mikrotubuly udržuje její tvar a tvoří „kolejnice“ pro cílený pohyb čehokoliv uvnitř buněk.

Endozomální struktury vytváří obvykle vnitřní systém membrán, kterým je buňka dále členěna a umožňuje jí lepší organizaci jejích složitějších životních procesů.

Semiautonomní organely jsou organely, které zřejmě vznikly symbiotickou fúzí s původní buňkou, proto jsou odděleny od okolní cytoplazmy dvěma membránami. Udílí jí nové schopnosti, které jsou pak nezbytné pro život vícebuněčných organismů.

Jak již vyplynulo z textu, eukaryotická buňka může být rostlinná či živočišná, mezi nimi jsou značné rozdíly. Živočišným buňkám chybí celulózní buněčná stěna a během diferenciace se nezvětšují. Živočišné buňky oproti rostlinným jsou zpravidla velmi malé, zhruba do 20 mikrometrů. Mají zpravidla jen jedno jádro, ale jsou i výjimky (buňky v játrech, v chrupavkách – obsahují makronukleus i mikronukleus). A dokonce buňky, které odbourávají kostní tkáň (takzvané osteoklasty) mají až 100 jader. V živočišných tkáních popisujeme i mnohojaderné útvary, vzniklé buď dělením jádra, přičemž se nedělí cytoplazma (plazmodium) nebo splynutím více buněk v jediný útvar (syncytium, např. srdeční tkáň). V lidském organismu ale naopak jsou i bezjaderné buňky, např. červené krvinky.

Buňka podléhá osmotickým vlivům, kdy díky osmóze dochází k vyrovnávání koncentrací roztoku intracelulárního a extracelulárního, které jsou o nestejné koncentraci. K osmotickému přestupu dochází přes polopropustnou membránu. Prostupují však většinou pouze molekuly vody směrem do místa s vyšší koncentrací rozpuštěných látek či v ní rozpuštěné látky. Pokud se buňka nachází v prostředí izotonickém, nedochází ke změnám, protože koncentrace látek v prostředí je stejná jako koncentrace v buňce. V prostředí hypotonickém je koncentrace látek v prostředí nižší než koncentrace látek v buňce a voda proniká přes membránu do buňky. Rostlinná buňka oproti živočišné tomuto nasávání vody dobře odolává díky přítomnosti buněčné stěny, živočišná buňka však při přeplnění vodou praskne. Tento jev se nazývá plazmoptýza (osmotická lýza buňky). Pokud je koncentrace látek v prostředí vyšší než koncentrace látek v buňce (prostředí hypertonické), dochází k odvodu vody z buňky do vnějšího prostředí. Živočišná buňka se svrašťuje, což je tzv. plazmorýza. V rostlinné buňce dojde k oddělení protoplastu od buněčné stěny. Jev se nazývá plazmolýza. Po umístění buňky do roztoku izotonického dojde k zpětnému procesu nazývaném deplazmolýza.

Buněčný cyklus

Každá buňka má geneticky naprogramovanou svoji maximální životnost, z důvodu zachování lidského těla jsou ale neustále obnovovány. Prochází přitom více či méně složitým buněčným cyklem. Vcelku rychle se střídají fáze, při dělení jedné buňky mateřské vznikají dvě dceřiné buňky. Prokaryotické organismy se dělí tzv. binárně, ale eukaryotické buňky procházejí mitotickým či meiotický dělením. Mitóza slouží k dělení vegetativních buněk na dvě vegetativní (mají diploidní počet chromozómů), meióza (redukční dělení) slouží k vytváření pohlavních buněk (mají haploidní počet chromozómů).

Buněčný metabolismus

V každé buňce probíhá mnoho chemických reakcí a pochodů, které zajišťují přeměnu látek, metabolismu. Skladné procesy se označují jako anabolické, rozkladné jsou tzv. katabolické. Obvykle jsou metabolické procesy řízeny enzymaticky, tzn. pomocí látek, které katalyzují tyto reakce. Základním skladným procesem eukaryotických buněk je fotosyntéza, probíhající ale jen u fotoautotrofních organismů, jako jsou sinice, rostliny a řasy. Při fotosyntéze při světelné fázi dochází za pomoci sluneční energie k výrobě NADPH a ATP. V temnostní fázi jsou následně za pomoci těchto látek vyráběny z oxidu uhličitého a vody sacharidy. Naopak základním rozkladným procesem je buněčné dýchání (respirace), při níž se rozkládají energeticky bohaté organické látky za vzniku ATP (a jako vedlejší produkt se uvolňuje oxid uhličitý). Spotřeba energie je úměrná objemu buňky.

V buňkách dochází pro jejich množení ke třem základním krokům:

1. Replikace – pro předání informace do další generace je nutné před každým buněčným dělením zdvojnásobit množství genetické informace v buňce, při replikaci se vytváří ještě k původnímu vláknu komplementární vlákno a výsledkem jsou dvě naprosto identické dvoušroubovice DNA

2. Transkripce – je sestavení molekuly RNA podle záznamu v DNA, zejména pak mRNA, která slouží jako vzor v dalším postupu buněčného cyklu

3. Translace (biologie) na ribozomech se překládá pořadí nukleových kyselin na mRNA do primární struktury proteinů připojováním aminokyselinových zbytků, vše probíhá podle předem daného genetického kódu

2 Roviny a směry

Lidské tělo a jeho části jsou popisovány trojrozměrně a při jmenování jednotlivých částí je potřeba přiblížit z jakého směru či roviny popis je myšlený. Jednoduše řečeno, při popisu v horní části paže není jasné, zda je myšleno v horní části při pohledu ve svislé poloze nebo horní při vodorovné poloze, tedy zda se jedná o rameno nebo povrch paže. Proto je potřeba na lidském těle uvést konkrétní směr, aby bylo jasné, v jaké části se pohybujeme.

Většina anatomických popisků vychází z pohledu na lidské tělo v jeho svislé poloze se svěšenými končetinami, ovšem řada názvů vznikala při prvních pitvách, kdy učenci začali poznávat vnitřní části organismu. První pitvu provedl Jan Jessenius (1566–1621) v Praze – 8.–13. 6. 1600. Od té doby člověk začal pojmenovávat jednotlivé stále menší a menší části, jak technika (mikroskopy) dovolovala.

Trojrozměrnost pohledu je dána třemi rovinami – mediální (event. sagitální), frontální a transverzální. Mediální rovina neboli rovina středová prochází přesným středem lidského těla, tak abychom jej rozdělili na dvě stejné poloviny, tedy není to rozdělení v pase na horní a dolní část, ale na pravou a levou polovinu. Mediální rovina stejně tako střed je jen jedna a všechny ostatní roviny, které jsou rovnoběžné s mediální, jsou sagitální. A těch je na rozdíl od jedné středové roviny obrovské množství, záleží, jestli je oddálíme od sebe po mm nebo cm. Frontální rovina probíhá před tělem, jako bychom stáli před dveřmi a ty byly právě rovinou frontální. Frontální rovina je rovnoběžná s čelem, respektive čelní kostí a právě čelní kost má latinský název Os frontalis, proto název frontální rovina. Frontálních rovin je opět nekonečné množství, záleží, jak daleko jsou jednotlivé od sebe. Transverzální neboli příčná rovina je kolmá na frontální i sagitální a protíná tělo v naší vodorovné rovině, např. v pase, ale opět je těchto rovin více a jsou vzájemně rovnoběžné. Tyto roviny lze např. využít při popisu částí orgánu, abychom přesně věděli v jaké rovině, jak daleko od kraje se nachází dané místo a v jaké rovině je jak velké. I v dalších medicínských oborech jsou hojně tyto roviny využívány, např. v patologii, když chce lékař přesně popsat tvar ložiska, zhodnotí, jak je nepravidelné ložisko velké v rovině sagitální a frontální a transverzální. Stejně jako když popisujeme tvar a velikost i např. pravidelného kvádru, potřebujeme vědět jak je dlouhý, široký a vysoký.

Směry jsou důležité v anatomii proto, abychom specifikovali, v jakých částech se popisované místo nachází. Každý směr má svůj protichůdný ekvivalent.

Základní směry jsou:

mediální x laterální

proximální x distální

kraniální x kaudální

ventrální x dorsální – podobný ekvivalent posterior x anterior

superficiální x profundus ekvivalent interior X exterior

radiální x ulnární a podobně tibiální x fibulární

dexter x sinister

Mediální směr je pojmenován podle roviny mediální, je to tedy směr z bočních stran ke středu (k mediální rovině). Opakem je laterární směr. Název je odvozen od latinského slova latera čili strana, jedná se tedy o směr od středu těla do strany.

Proximální směr je směr horní v poloze svislé, např. u horní končetiny je proximálně uloženo rameno, zatímco prsty jsou distálně. Tedy distální je oblast dolní v poloze svislé.

Craniální směr je směr od dolních končetin k hlavě. Pojmenování získal od latinského názvu lebky (lat. cranium). Opakem je směr kaudální neboli od hlavy k dolním končetinám, respektive ocasu (lat. cauda).

Ventrální směr označovaný podle latinského názvu břicha (lat. venter) jde od zad k břišní dutině. Naopak dorsální směr je od břicha k zádům (lat. dorsum). V některých částech je lépe použít podobné označení směru a sice anterior a posterior. Opět vycházíme z latinského jazyka, kde ante je předpona „před“ a post je předpona „za“. Tedy např. je-li něco uloženo před či za orgánech nebo prochází přední či zadní částí orgánu.

Superficiální směr je směr po povrchu orgánu, těla atd. Naopak směr profundus znamená směr do hloubky. Využíváno např. při šíření patologických ložisek povrchově nebo do hloubky. Podobně lze užít směr interior neboli vnitřní směr, zatímco směr exterior je zevní. Superficialis a profundus se užívá spíše pro vyjádření pohybu a interior a exterior o prosté uložení bez pohybu. Např. uložení na vnitřní straně orgánu (interní), zatímco na povrchu orgánu bychom poslali jako externě. Názvy opět vychází z latinského jazyka.

Radiální směr je popisován na horní končetině směrem k palci kam právě vede i kost radiální (vřetenní, lat. radius). Ulnární směr vede na horní končetině k malíku jako směřuje loketní kost (lat. ulna). Obdobně se užívají směry na dolní končetině také podle názvů kostí. Tibiální směřuje k palci, podél kosti holenní (lat. tibia) a fibulární směřuje k patě jako kost lýtková (lat. fibula).

Poslední směry jsou doprava (lat. dexter) a doleva (lat. sinister). Důležité pojmy pro popis párových orgánů (pravá a levá ledvina, plíce, vaječník, varle atd.).

Směry je potřeba používat při popisu nejen částí těla ale i právě uložení anomálií. Každý orgán má svoji část horní a dolní, přední a zadní a pravou a levou, ovšem ale záleží, v jaké poloze se tělo právě nachází, a navíc v medicíně je potřeba použít odborné pojmy srozumitelné mezinárodně.

3 Tkáně

Tkáň je soubor stejnotvarých buněk stejného původu a jejich derivátů, jsou specifickým způsobem funkčně organizované. Jednotlivé tkáně navrstvené a připojené k sobě jsou již orgán.

Typy tkání jsou:

1. Epitely

2. Pojiva – vazivo, chrupavka, kost

3. Svalová tkáň – hladká, srdeční (myokard), příčně pruhovaná (kosterní)

4. Nervová tkáň

5. Krev

A. EPITELY

Epitely jsou složeny z buněk k sobě těsně nebo lehce přiléhajících. Epitely mají za úkol zejména krýt nebo vystýlat orgány. Aby epitely držely dobře v požadovaném tvaru, jsou buňky vzájemně propojeny a nasedají na bazální membránu (BM). Epitely lze rozlišovat podle tvaru buněk a jejich uspořádání a také dle funkce.

Rozdělení epitelů podle tvaru buněk:

a. Trámčitý – buňky vedle sebe sedí velmi těsně, proto jsou schopny vytvořit trámce a plní roli krycí nebo hustě formující (např. v tuhých orgánech). Vyskytují se např. v játrech nebo na kůži.

b. Retikulární – buňky se vzájemně dotýkají jen svými výběžky, tvoří tedy řídké tkáně, typickým příkladem je brzlík nebo slinivka břišní.

Rozdělení epitelů podle uspořádání:

a. Jednovrstevný epitel – nachází se v místech, kde je potřeba rychlý kontakt mezi zevním a vnitřním prostředím kolem buněk, např. když prostřednictvím buněk je nutné vstřebávání některých látek, živin nebo naopak produkce různých sekrečních produktů. Např. je v zažívacím ústrojí, kromě začátku – ústa a konce – konečníku, zde je potřeba vícevrstevný, aby nedošlo snadno k poškození fyzikálnímu, mechanickému či chemickému. V některých částech organismu je jednovrstevný epitel složený tak, že na první pohled to vypadá, že se jedná o vícevrstevný epitel, ovšem při bližším pohledu je patrno, že se jedná o jednovrstevný epitel podle počtu buněčných jader ve vrstvě. Buňky jsou zde poskládány tak, že vždy horní část jedné je širší a těch sousedních zase užší, a proto jádro u některých je uloženo v dolní širší části, zatímco u druhých je jádro uloženo v horní části (právě té širší). Pro představu jsou buňky složeny vedle sebe jako by byly složeny útvary téměř trojúhelníkového tvaru tak, aby neměly mezi sebou mezery, proto musí být přepona jednoho nahoře a druhého dole. Tímto způsobem jsou uspořádány buňky v dýchacích cestách. Ty jsou navíc ještě obohaceny o řasinky v horní části. Řasinky slouží k posunu produkovaného hlenu směrem ven z dýchacích cest. Na tento hlen se nalepuje prach a další nadechované nečistoty a tělo se takto brání zanesení těchto škodlivin občasným odkašláním.

b. Vícevrstevný epitel – slouží zejména k ochraně orgánu, právě tím jak je složen z více vrstev je odolnější vůči poškození. První (dolní) vrstva nasedá na bazální membránu a dál pokračuje různý počet vrstev, např. kůže, oční rohovka má vícevrstevný epitel. Jednotlivé vrstvy se obměňují (regenerují). U bazální membrány je vždy ta nejmladší vrstva a postupně se posunují starší vrstvy směrem od bazální membrány. Podle způsobu odlupování poslední (nejstarší) vrstvy se rozděluje vícevrstevný epitel na rohovějící (kůže) a nerohovějící (vnitřní oddíly zažívacího ústrojí).

c. Přechodní epitel – v některých místech tohoto epitelu je jedna vrstva a o kousek dál více vrstev. Najdeme jej např. na místech, kde v orgánu před je jednovrstevný epitel a v orgánu následujícím vícevrstevný epitel. Přechodný epitel je v močovém měchýři, na děložním čípku atd.

Rozdělení epitelů podle funkce

a. Krycí – jeho funkcí je, jak je již patrno dle názvu, krýt povrch (kůže) či vnitřek (orgány zažívacího traktu) orgánů

b. Žlázový – produkuje tekutiny (sekret), má za úkol tedy vylučovat z buněk pro tělo potřebné látky k dalšímu fungování organismu nebo vylučuje pro buňku přebývající až škodlivé látky

c. Resorpční – umí vstřebávat, je tedy jakoby opakem žlázového

d. Respirační – funguje jako kombinace – umí vylučovat i vstřebávat, jelikož v dýchacím (respiračním) systému je potřeba kyslík vstřebávat přes epitel plicních sklípků do cév a naopak vylučovat přes epitel z krve oxid uhličitý do dýchacích cest a potom jej odvést z těla ven.

e. Smyslový – v jednotlivých smyslových orgánech má specifickou funkci, ve vnitřním uchu převádět mechanickou energii na elektrickou, což jiné buňky těla neumí. V sítnici převádět zrakový obraz (světlo, stíny) na zrakový vjem zrakového nervu atd.

f.

B. POJIVA

Pojivo obsahuje kromě specifických buněk dle jednotlivých druhů pojiva (osteocyty, chondrocyty, fibrocyty) i mezibuněčnou hmotu. Embryologicky mají všechna pojiva společný původ. Úkolem pojiva je spojovat nejrůznější části těla. Některé části se spojují doslova, viz kosti nebo vazy orgánů, které je připojují k okolním strukturám, aby držely tvar a místo uložení. Jiné pojivo má za úkol spojovat jednotlivé části těla pomocí „pošťáka“ roznášejícího imunitní látky.

Pojiva dělíme na: vazivo, chrupavku a kost.

VAZIVO

Ve vazivu se nachází podle jeho funkce mnoho druhů buněk. Jak bylo vysvětleno v předchozím odstavci, jedná se o buňky přímo na místě spojující části těla, zajišťující stálou polohu orgánu, tzv. – buňky fixní – fibroblasty (vazivové pruhy např. u dělohy, žaludku apod., které zaručují, že i když provádíme nejrůznější akrobatické pohyby, je orgán stále ve stejném postavení. Nebo buňky tukové, např. ledviny nemají žádný závěsný aparát jako většina jiných nitrobřišních orgánů ale leží v tukovém polštáři, který pokud hubnutím ztrácíme, dochází i k poklesu ledvin a zhoršenému odtoku moče z ledvin močovodem do močového měchýře, jelikož dojde k poklesu ledviny a moč nemůže téct do kopce proti gravitaci. Mezi buňky vaziva lze ale zařadit i buňky retikulární, pigmentové, nebo ty po těle pohybující se – buňky bloudivé – např. tzv. makrofágy (nesou nespecifickou imunitu) nebo buňky žírné či plasmatické (nesou specifickou imunitu).

Některá pojiva jsou tuhá (tzv. kolagenní), většinou ta spojující, vyžadující pevnost, u nich převládá složka vláknitá nad buněčnou hmotou. Méně tuhá z důvodu menšího podílu pevné hmoty jsou pojiva elastická (např. šlachy u kosterních svalů, vazy spojující páteřní obratle, kde je potřeba velká hybnost) a třetím druhem pojiva je tzv. pojivo retikulární (sklivec oka, slezina, tuková tkáň, imunitní složky).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anatomické poznámky pro nelékařská povolání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.