Máma má alzheimera

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Luboš Hacala

Máma má alzheimera – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnování

Naší Zdeničce

a taky všem, kdo se potýkají s Alzheimerovou chorobou nebo o osoby s tímto onemocněním pečují

Slovo úvodem

Tahle kniha líčí příběh mojí babičky Zdeňky v posledních sedmi letech jejího života, kdy trpěla Alzheimerovou chorobou. Zážitky jsou popsány z pohledu Zdeňčiny dcery Soni (mojí mámy), která se o ni s pomocí dalších členů rodiny v této době starala.

Události jsou popsány tak, jak se skutečně staly. Dohodli jsme se, že čtenářům nebudeme nic zamlčovat. Měli byste znát to dobré i to špatné, abyste mohli odhadnout, co vás čeká, pokud by byl alzheimer diagnostikován u někoho z vašich blízkých. Spousta z historek se mnohokrát opakovala, protože i to je jeden z rysů doprovázejících onemocnění, pro lepší čtivost jsem se však opakování snažil vyhnout.

Nechci vám přát příjemný čtenářský zážitek, jelikož obsah této knihy příliš příjemný nebude. Raději ho prosím vezměte jako ponaučení, ať neděláte stejné chyby, kterých jsme se přes veškerou snahu dopustili my.

První
stadium

„Člověk má rýmu, rakovinu nebo spalničky. Alzheimer má člověka.“

(Richard Taylor, autor knihy Život s alzheimerem)

První stadium nemoci se projevuje zejména zapomínáním. Pacient je ve většině případů nadále schopen fungovat samostatně a cizí, nezainteresované osoby na něm zpravidla nic nepoznají.

Středa 6. 7. 2011

Tenhle příběh se začal psát v době, kdy jsem měla pocit, že se s čistým svědomím zase chvíli budu moct věnovat sobě a manželovi. Děti se nám více méně úspěšně osamostatnily a očekávané nepříjemné pocity z opuštěného hnízda se bohudík nedostavily. Zkrátka jsem měla dojem, že mám v životě tak nějak po všech stránkách splněno, zdravíčko mi fungovalo, energie jsem pořád měla na rozdávání, a tak jsem se trochu sobecky těšila, že si těch příštích pár let „bez závazků“ vychutnáme s manželem po všech stránkách.

Ale jak se říká, chceš-li Boha rozesmát, řekni mu, jaké máš plány. Než jsme si vůbec stihli začít užívat nově nabyté „svobody“, začalo léto 2011 a s ním věci nabraly úplně jiný směr, než jsme čekali. Na večer svátku k výročí upálení mistra Jana Husa mi z ničeho nic zavolala sestra Eva, že se stavila na návštěvu u naší už pěknou řádku let ovdovělé mámy Zdeničky a že se jí nějak nezdá. Měla pocit, že maminka mluví z cesty a chová se divně.

Jelikož jsem bydlela mnohem blíž než Eva, a s naší maminkou jsem se tím pádem vídala mnohem častěji, říkala jsem si, že sestra si prostě jen neuvědomuje, že na Zdeničce pomalu začíná pracovat zub času a stáří si postupně vybírá svoji daň. Já jsem si změn tolik nevšímala, protože jsem mámu viděla několikrát týdně. Sestra to ale měla daleko a třeba si jen nechtěla připustit, že Zdenička stárne rychleji, než by si přála.

V každém případě jsem hned sedla za volant a jela zkontrolovat, jak se věci mají. Nechtěla jsem propadat panice, ale přiznám se, že se mi cestou v hlavě nabízely i černé scénáře. Co když jsem něco přehlédla? Co když mi máma něco zatajila a sestra na to teď náhodou přišla? Co když máma měla mrtvičku? To se přece může stát i mladším lidem, a Zdenička navíc už nějakou dobu měla brát léky na vysoký krevní tlak. Honem jsem v paměti pátrala po příznacích mozkové mrtvice a zakazovala si myšlenky na to, že jsme něco zanedbali.

Když jsem konečně dorazila na místo, strach ze mě rychle spadl. Maminka klidně seděla na židli v kuchyni, spokojeně uzobávala buchty a radovala se, že ji neplánovaně přišly navštívit obě dcery ve stejný den. Zarazilo mě jen to, že když sbírala drobečky ze stolu, prohlásila, že má doma úplně stejný ubrus. Když jsem jí připomněla, že je doma a že ten ubrus je její, zmateně pokývala hlavou, ale dál to nerozváděla.

Pro jistotu jsem maminku poprosila, aby zvedla nad hlavu obě ruce, aby zkusila zapískat a aby na mě vyplázla jazyk. Všechno zvládla bez sebemenší námahy a nechápavě si mě měřila pohledem. Když jsem po ní na závěr chtěla, aby mi řekla, co je za den, kde je a jak se jmenuje, rošťácky se usmála a řekla, že je ýretů, ona je amod, jmenuje se Aknedz a jestli si dám jač. Chvíli jsem na ni zmateně zírala, než mi došlo, že si ze mě moje drahá mamička bezstarostně utahuje.

Poté, co jsme v klidu dopily přeslazený jač a maminka nás po stopadesáté ujistila, že se cítí dobře, nabyla jsem dojmu, že dnes v ohrožení života asi opravdu není, a vypravila jsem se k domovu. Sestra se rozhodla, že u Zdeničky pro jistotu přespí do druhého dne, ale už taky vypadala mnohem klidnější.

Čtvrtek 14. 7. 2011

Nechtěly jsme nic zanedbat, tak jsme s maminkou přece jen oběhly kolečko po doktorech, ačkoliv ona sama se vždy snažila ordinacím vyhýbat. Praktická lékařka nám vypsala žádanky na vyšetření u specialistů a do týdne bylo jasno. Fyzické zdraví naší Zdeničky odpovídalo věku, pouze neurolog vznesl podezření, že by se u maminky mohly projevovat příznaky počínající Alzheimerovy choroby.

Nabídl nám, že by mohl mámu přihlásit do jakéhosi výzkumného programu, který se právě na tohle onemocnění zaměřuje, ale odmítly jsme. Zdenička už byla více než dvacet let v důchodu, zvykla si na svůj klid a setkávání s novými lidmi jí nepřinášelo žádné velké potěšení. Pan doktor nám tedy pouze preventivně předepsal léky „proti zapomínání“ a jely jsme domů.

Máminu diagnózu jsem prozatím přijímala s klidem. Manželův otec si podobný „verdikt“ vyslechl o několik let dříve a zatím více méně bez problému fungoval, ačkoliv žil sám v domku na kraji našeho městečka. Manžel ho chodil obden navštěvovat, aby se ujistil, že jeho tátovi nezpůsobila zhoršující se paměť nějaké nesnáze, ale zatím se nic zásadního nepřihodilo, ačkoliv tchán už byl podle lékařských měřítek na pomezí druhého stádia Alzheimerovy choroby.

Bez stěžování si hospodařil ve své „staromládenecké“ domácnosti, která se s plynoucím časem postupně měnila v nepochopitelný chaos. Věci přestávaly mít svoje určené místo, ale zůstávaly tam, kde děda zrovna zapomněl, co a proč dělá, a šel dělat něco úplně jiného. Tím pádem se sem tam objevily boty v ledničce, kastrůlek s obědem v garáži, komínek knih ve sklepě na bedýnce brambor a zubní protéza na televizi.

Dalším poznávacím znamením bylo to, že se všude po tchánově domě povalovaly lístečky a sešitky s poznámkami. Psal si seznamy úkolů, zaznamenával činnosti, které v konkrétní den udělal, zapisoval si myšlenky, na které nechtěl zapomenout. Nakonec si sám sobě psal i pokyny, že si má dělat poznámky, a vyráběl seznamy ze seznamů. Bohužel to většinou dopadlo tak, že při pohledu na své záznamy nebyl schopen určit, čeho se týkaly nebo kdy je psal.

Obrovskou výhodou byla skutečnost, že manželovu otci zůstala i se zhoršujícím se alzheimerem jeho bezstarostná povaha. Absolutně ho nestresovalo, že neví, který den v týdnu zrovna je, jestli večeřel, kam založil své doklady, že si zapomněl vzít spodní prádlo, jak se dostane domů, když mu ujel poslední vlak, nebo obecně, co si o něm lidi myslí.

Jeho přístup asi nejlépe vystihuje věta, kterou se s námi loučíval, když jsme po návštěvě odcházeli z jeho domu. Vždycky se zeptal, kdy se zase stavíme na kus řeči, a když manžel odpovídal nejistě, jako že se ještě domluvíme, děda ho usekl průpovídkou: „Přijdeš. Nepřijdeš. Se z toho neposeru!“

Tchán si ostatně servítky nikdy příliš nebral. Když mu dcera v létě přišla představit svého nastávajícího manžela, zastihli ho na zahrádce při sklízení ovoce. Bylo horko, a tak měl děda na sobě jen děravé trenky a na nohou staré otlučené boty, kterým uřízl paty, aby mu sloužily jako provizorní pantofle. Bez jakýchkoliv okolků vítal překvapeného zetě do rodiny a s úsměvem od ucha k uchu mu nabízel občerstvení z košíku se slovy: „Vem si hrušku, ať se posereš.“

Zdenička byla tchánův pravý opak. Celý život nás se sestrou vychovávala k tomu, abychom nevybočovaly z řady, a velmi jí záleželo na tom, co si o ní myslí druzí lidé. Proto jsem se teď bála, jak bude na podezření na počínající Alzheimerovu chorobu reagovat. Ona ale překvapivě nereagovala nijak. Byla ráda, že jsme ji konečně přestaly nutit chodit na lékařská vyšetření, a když jsem s ní o onemocnění zkusila mluvit, uklidňovala mě, že jí vůbec nic není. Netuším, co se jí tenkrát honilo hlavou, ale navenek nic nedávala najevo. Nebyla zvyklá si stěžovat.

Neděle 7. 8. 2011

Na několik týdnů jsem pustila maminku ze zřetele. Přiblížilo se datum dceřiny svatby a všechny nás zaměstnávaly její přípravy. Zdenička se ochotně zapojila do pečení domácích svatebních koláčů a neustále se nabízela, jestli nechci s něčím pomoct. Měla jsem radost, že je v pořádku, a tajně jsem doufala, že podezření na Alzheimerovu chorobu byl jen omyl.

V den svatby, kdy jsem měla trochu nervy na pochodu, mě probudil telefonát od Zdeničky. Bylo sotva sedm hodin ráno a ona mi potřebovala sdělit, že už je připravená. Když jsem jí připomněla, že obřad je až v 11.00, řekla, že tedy ještě chvíli počká. Za hodinu mi volala znovu a zeptala se mě na otázku, kterou jsem ten den opravdu potřebovala slyšet: „Už jsi aspoň trochu hezká?“

Maminka to samozřejmě myslela tak, že se jen chtěla ujistit, jestli už jsem nalíčená a upravená, ale mluvila o trochu rychleji, než myslela. Procedila jsem skrz zaťaté zuby, že hezká ještě nejsem a dlouho nebudu, ale že ona se už pomalu může vydat na cestu k nám, když očividně doma roupama neví coby. Maminka se spokojeně rozloučila a během půl hodiny vesele přicupitala, pletla se mi pod nohy a každých pět minut se ptala, jestli nemá něco udělat.

Nakonec všechno dopadlo dobře. Půl hodiny před obřadem se všichni svatební hosté naskládali do aut a deset minut před celou už jsme se řadili před obřadní síní. Po dvojnásobném ano, špalíru gratulantů a obligátním focení jsme se nechali převézt do nedaleké hájovny předělané na restauraci, kterou si novomanželé vybrali pro svatební hostinu.

Za zmínku stojí, že rodiny snoubenců se poprvé potkaly vlastně až ve svatební den. Ženich s nevěstou seděli uprostřed stolů poskládaných do velkého písmene U a jejich příbuzní se poslušně rozdělili po stranách. Mezi nevěstou pozvanými hosty chyběl jen jeden člen rodiny. Nerada to zde uvádím, ale slíbili jsme, že nebudeme zamlčovat nic, co s Alzheimerovou chorobou souvisí. Dcera se na poslední chvíli rozhodla, že bude lepší, když se svatebního obřadu nezúčastní tchán. Nějak neuměla strávit příhodu s hruškou a roztrhanými trenkami a bála se, že by se dědečkova přítomnost na svatbě bez podobných zážitků neobešla.

Dost smutné na tom je, že tchán odmalička naše děti šibalsky zlobil pravidelným opakováním věty, že se nejvíc ze všeho těší na to, až se zadarmo nají na jejich svatbách. Bohužel se mu to nakonec nepovedlo. Troufám si ale tvrdit, že tohle vynechání dědovi nijak zvlášť neublížilo. Zachránila nás jeho alzheimerem poškozená paměť. Když manžel svému otci přinesl následující den svatební výslužku, tatínek se ho překvapeně zeptal, copak že to je.

„To je pozornost z dceřiny svatby,“ odpověděl manžel.

„Ona už je vdaná?“ divil se děda.

„Ano,“ reagoval manžel.

„A byl jsem tam?“ pokračoval děda.

„Ano,“ vysoukal ze sebe manžel po chvilce zaváhání.

„No, vidíš. Já už si nic nepamatuju,“ pokýval hlavou děda a začal mluvit o něčem jiném.

A pokud se ještě vrátím ke svatební hostině, myslím, že dopadla na výbornou. Občas jsem nenápadně zabloudila očima ke Zdeničce a ta vypadala velmi spokojeně. S nikým si moc nepovídala, ale taková byla vždycky, tichá a skromná. Nikdy nezapomenu, jak se jeden ženichův alkoholem řádně posilněný bratr osmělil a vytáhl tu naši 150 centimetrů vysokou stařenku na taneční parket. Během tříminutové písničky Michala Davida s tou malinkou paní otáčel na všechny strany a nepustil ji, ani když se mu několikrát pokusila utéct. Už jsem skoro posílala manžela, aby moji maminku před rozvášněným tanečníkem zachránil, ale pak naštěstí song skončil a Zdenička se celá rozdováděná vrátila zpátky na své místečko v rohu stolu. Mám dojem, že si ten „taneček přes tři pekla“ náramně užila.

Středa 14. 9. 2011

Vlastně dost lituju toho, že jsem si nedokázala vystačit pouze s informacemi, které mi o maminčině onemocnění pověděli její lékaři. Když zadáte heslo ‚Alzheimerova choroba‘ do internetového vyhledávače, sesype se na vás lavina článků a odkazů. Zvládla jsem jich přečíst jen několik desítek. To mi bohatě stačilo k tomu, abych přišla o veškeré naděje.

Krom jiného jsem se dozvěděla, že Alzheimerova choroba způsobuje pouze jednu z přibližně dvaceti různých forem demence. Příčina onemocnění není známa. Lék na tuto chorobu nebyl dosud objeven. Vědci spekulují, že některé medikamenty by mohly postup onemocnění zpomalit, ale u žádného z nich nebyla spolehlivě prokázána účinnost. Doporučuje se nasadit doplňky stravy, jako je ginkgo biloba, omega 3, kurkumin a vitamín E, ale jejich přínos taky není ničím důvěryhodným podložen. Odhadovaná délka pacientova života po stanovení diagnózy Alzheimerovy choroby je do deseti let. První fáze trvá obvykle jeden až tři roky a pak už to jde z kopce.

No, máme se tedy na co těšit. :-( :-( :-(

Sobota 15. 10. 2011

Před měsícem jsem mámě koupila velké balení všech doporučených doplňků stravy a dnes jsem je u ní náhodou objevila pečlivě uschované v šuplíku s kapesníky. Z omegy zvládla vyzobat půl jednoho platíčka, ginkgo si vzala dvakrát, kurkumin a vitamin E nezkusila vůbec. Když jsem po ní chtěla vysvětlení, vypadlo z ní, že je brát nechce. Už takhle má problém spolknout titěrné tabletky na tlak, na cholesterol a tu divnou od neurologa a já na ní vyžaduju, aby dobrovolně polykala další hrst velkých tobolek. Když jsem se jí snažila vysvětlit, že je to přece pro její vlastní dobro, jen se zamračila a řekla, že už se o tom nechce dál bavit.

Odvedla mě do kuchyně, předložila mi domácí bábovku a začala brebentit o všem, co ji zrovna napadlo, abych už neotvírala téma léků. Mluvila souvisle, občas si nemohla vzpomenout na některá delší slova, ale vyprávění mělo hlavu a patu a maminka vypadala celkem spokojeně. Proč ji tedy trápit něčím, do čeho se jí vyloženě nechce.

Všimla jsem si, že často používá spojení „někam jsem to založila“ tam, kde dřív říkala, že něco zmizelo nebo že něco ztratila. Přišlo mi to roztomilé. Jako by mě (a možná i sebe) ubezpečovala, že to s ní ještě není tak špatné.

Vlastně si vůbec na nic nestěžovala. Jediné, co ji rozčarovalo, bylo to, že (cituji) „ty blbci dali patnáctýho na sobotu“, a tím pádem jí pošťačka přinese důchod až v pondělí. Zeptala jsem se, jestli potřebuje půjčit, a ona vyhrkla, že to vůbec, ale rozčiluje ji, že peníze nedostala tak, jak je zvyklá. Popadla mě za rukáv a táhla mě do vedlejšího pokoje, kde přede mě rozložila svoje „domácí účetnictví“.

Byl to velký sešit v tlustých černých deskách, na jehož listech byly nalepeny účtenky, složenky, faktury a další potvrzení. Všechno pečlivě vyrovnané a na pravém okraji stránek se objevovaly průběžné mezisoučty, aby Zdenička věděla, jak se jí daří hospodařit. Otáčela lepidlem prosáklými listy a dmula se hrdostí na svoji svědomitou evidenci.

Pokud jsem to správně pochopila, tak moje spořivá maminka zvládla z důchodu ve výši necelých devíti tisíc korun ušetřit minimálně dva tisíce měsíčně. Nešlo mi do hlavy, jak to dělá. Musela žít neuvěřitelně skromně a sama pro sebe kupovat jen to nejnutnější. Když k ní naše čtyřčlenná rodina dříve chodila každou sobotu na večeři, hostila nás přímo královsky. Bylo na čase jí to oplatit.

Když jsme se mezi dveřmi loučily, řekla jsem jí, že by mi udělalo radost, kdyby k nám začala každou neděli chodit na oběd. Děti už k nám na víkendy nejezdily a vařit sváteční oběd pro tři nedá o nic víc práce než jen pro dva. Zdenička se chvíli bránila, že mi nechce přidělávat starosti a kazit nám nedělní plány, ale když jsem slíbila, že ji hned po obědě doprovodím zpátky domů, nakonec souhlasila.

Sobota 29. 10. 2011

Manžel se vrátil od tchána nějaký rozhozený. Většinou o svých emocích nemluví, ale dneska jsem to z něho vytáhla. Bylo mu smutno z toho, jak se mu jeho táta mění před očima. Dřív to býval statný pořádkumilovný chlapík, který si se vším poradil, teď se najednou hrbil a doma měl totální binec. Začal třeba s jednou prací, myšlenky mu utekly jinam a najednou se vrhl na úplně jinou činnost. Takhle jich rozdělal klidně deset dvacet za den, ale do konce nedotáhl ani jedinou. Synové ho obvykle nacházeli usazeného před obrazovkou televize uprostřed domácnosti, která vypadala jako po výbuchu granátu.

Manžel cestou k otci obvykle udělal nákup základních potravin. Kdyby to nechal na něm, tvořily by jeho jídelníček pouze uzeniny a pivo. Doslova. Tchán byl zatím v obstojné zdravotní kondici a se svojí společenskou náturou rád zabloudil mezi lidi. A kde snáz narazit na lidi k povídání než v obchodě. Děda měl dny, kdy byl schopný jít do města i třikrát nebo čtyřikrát. Pokaždé se ale domů vracel se stejným nákupem – s buřty a pivem. Dělal takové zásoby, že na zdravé potraviny už téměř nezbývalo místo.

Děda si nadále dělal poznámky a zápisky, i když mu už v podstatě k ničemu nebyly. Sloužily vlastně jen jeho synům. Když přijeli na návštěvu, mohli podle otcových zápisků odhadovat, co ten který den přibližně dělal, aby si s ním měli o čem povídat. Manžel přivezl jeden z poznámkových sešitů domů. Zběžně jsem jím prolistovala. Každá stránka představovala jedno datum. Poznámky s plynoucím časem postupně dávaly čím dál tím méně smyslu. Nejvíc šokující ale byla skutečnost, že se člověku postiženému Alzheimerovou chorobou mění i rukopis. Jako by začátek a konec psali dva různí lidé.

Pátek 11. 11. 2011

Máma už si nějakou dobu stěžovala, že hůř vidí. Vzali jsme ji k očnímu lékaři a ukázalo se, že má na obou očích šedý zákal. Zdeničce se na zákrok nechtělo, ale nakonec se nechala přesvědčit. Operace proběhla bez problémů, ale po zákroku bylo potřeba ji udržet týden v naprostém klidu, a hlavně několikrát denně kapat do očí antibiotický roztok, což sama nezvládala.

Po operaci jsem ji tedy pro jistotu nastěhovala k nám domů, abych na ni dohlédla. Během víkendu ještě zvládla ležet, ale bylo vidět, že se v cizím prostředí necítí ve své kůži a určitě se taky pekelně nudila. Od pondělka jsem pak musela do práce a jen jsem z kanceláře během pracovní doby běhala domů, abych mámě v určenou dobu podala předepsané kapky.

Skoro pokaždé jsem ji přistihla venku z postele. Připadala jsem si, jako bych měla doma malého potomka, který ráno simuloval nachlazení, aby nemusel do školy na písemku. Na rozdíl od záškoláka, kterého bych pravděpodobně přistihla při hraní nebo koukání na televizi, Zdenička bloumala po bytě a poklízela. Možná se chtěla odvděčit za pohostinství, možná chtěla být užitečná, možná jí jen byla dlouhá chvíle. Neposlušnou maminku bohužel nemůžete přehnout přes koleno.

Snažila jsem se jí po dobrém vysvětlit, že oči má jen jedny, a jestli se nebude šetřit, mohla by si hodně ublížit. Vždycky mi to odkývala, ale při další kontrole jsem ji znovu našla potulovat se po bytě s utěrkou. Když to nešlo po dobrém, začala jsem ji strašit tím, že oslepne, a možná mi i ujelo, že když mě nechce poslouchat, může vlastně klidně jít k sobě domů.

Když jsem pak následující den přišla domů z práce, maminka byla pryč. Její lůžko bylo ustlané, všechny osobní věci zmizely. Zburcovala jsem manžela a společně jsme vyrazili tu malou křehkou stařenku s operovanýma očima hledat. Projeli jsme celé město křížem krážem a nakonec jsme ji našli v samoobsluze, jak spokojeně jezdí s košíkem mezi regály a nakupuje.

Nechtěla jsem dělat divadýlko uprostřed obchodu, a tak jsem se jí v rámci možností bez emocí zeptala, proč utekla z našeho bytu. Moje drahá maminka se tvářila jako neviňátko a řekla, že ona přece neutekla, že jsem jí přece sama řekla, že už může jít domů, a tak se sbalila a šla. Pak dodala, že teď musí nakoupit, protože doma nemá nic k jídlu, popřála nám hezký den a zabočila s košíkem do sousední uličky. Nevěřícně jsem za ní zůstala zírat a manžel se kousal do rtu, aby se nezačal smát.

Pátek 9. 12. 2011

Tchán byl čím dál tím více roztěkaný a neudržel pozornost. Manželovi nakonec došla trpělivost. Zašel za obvodním lékařem svého táty a na rovinu mu vyklopil, že jestli jeho otec bude dál řídit, je jen otázka času, kdy za volantem zabije sebe nebo někoho jiného. Původně se snažil tátovi v klidu vysvětlit, že bude lepší, když přestane používat auto, ale děda nad tím vždycky jen mávl rukou. Jak by se dostal za svými četnými známými, kdyby nebyl pojízdný?! Manžel zkoušel argumentovat logicky, vysvětlovat, strašit, zapůsobit na otcovo svědomí, ale neuspěl. Lékař byl jeho jediná možnost, které by se samozřejmě radši vyhnul, ale jinak to prostě nešlo. Nevím, co pro něj bylo horší, zbavovat svého vlastního tátu určité části svobody, nebo mu zamlčet, že v odebrání jeho řidičáku má prsty. Doktor byl ale rozumný chlap a situaci pochopil. Když se na začátku prosince děda dostavil k pravidelné prohlídce, lékař mu oznámil, že se jeho smysly od posledně zhoršily natolik, že mu potvrzení na další rok vystavit nemůže.

Děda chvíli zkoušel doktora přemlouvat, ale pak shrábl zamítavou zprávu a naposledy se autem odvezl domů. Rozhovor s lékařem měl v jeho životě asi značný význam, protože si ještě následující den odpoledne pamatoval, co se odehrálo. Když ho manžel přijel navštívit, na stole ležela zpráva, dědův řidičák, technický průkaz a klíče od vozu. Manžel se opatrně zeptal, proč to tam je připravené.

„Doktor mi zakázal řídit, tak jsem ti to chtěl předat, aby ses o auto postaral,“ mračil se děda.

„A co s tím mám dělat?“ ptal se syn nevinně.

„Co já vím? Doktor říkal, že já řídit nesmím, tak k čemu by mi bylo auto?!“

Manžel si tedy doklady i klíče uložil do tašky a nenápadně se usmíval pod vousy. On otce marně přemlouval několik měsíců, a lékaři stačilo pár vět, aby se děda šoférování (téměř) dobrovolně vzdal. Netušil, jestli to bylo autoritou bílého pláště, nebo to děda potřeboval prostě jen slyšet od nezaujaté strany, každopádně se mu dost ulevilo, že na silnici teď bude o jednoho zapomnětlivého piráta silnic méně.

„Dáš si pivo a špekáček?“ vytrhl najednou tchán manžela z uvažování a odkráčel k lednici.

Pondělí 26. 12. 2011

Od té doby, co máma ovdověla, trávily jsme já i sestra Vánoce u ní i s našimi rozrůstajícími se rodinami. Zdenička začínala s přípravami v podstatě už na konci listopadu. Gruntovala byt, pekla hory cukroví, připravovala výzdobu, tahala z obchodů přecpané tašky s potravinami, zabalila spousty dárků a na Štědrý den téměř sama uvařila tříchodové menu pro šest až devět osob. Naše malinká maminka nebyla spokojená, dokud všechno nebylo dokonalé a všichni jsme přežraností nepraskali ve švech.

Jakmile naše děti dospěly a z babičky se stala prababička, uvědomili jsme si, že do mámina bytu už se prostě na svátky nezvládneme poskládat, a tak jsme začali jezdit k sestře, která si s manželem postavila velký dům na malém městě. Maminka stále chtěla být užitečná, a tak tvrdohlavě pekla dvanáct druhů cukroví, nakládala bůček a utopence a tahala s sebou k sestře zásoby jídla, i když všechno pohoštění bylo dávno zajištěno.

Postupně mamince ubývaly síly a asi i motivace. Došlo jí, že její dospělé dcery už se o všechno zvládnou postarat samy, a tak se přestala snažit. Nakonec na nás nechala i kupování dárků. Obvykle na přelomu září a října předala mně a sestře hotovost a oznámila nám, že nejpozději začátkem prosince by ráda začala balit, aby to stihla. Nemělo smysl jí vysvětlovat, že Vánoce jsou hlavně pro děti a my dospělí už si oslavy užijeme i bez dárků.

Ani letos nám maminka nezapomněla vnutit obálky s našetřenými penězi. Pak se jí to ale vykouřilo z hlavy a dávala nám na dárky opakovaně další hotovost a nechtěla věřit, že už jsme něco dostaly. Byl to docela boj, protože očividně odmítala darovat dárky, za které sama nezaplatila. Nakonec změnila strategii, všechny členy rodiny nenápadně obvolávala a ptala se jich, co by si přáli pod stromeček. Vedla si k tomu pečlivé poznámky, aby na nikoho nezapomněla.

Na Štědrý den mi maminka telefonovala v půl sedmé ráno, aby mi oznámila, že ona už je připravená na cestu. Když jsem jí připomněla, že odjíždíme až za čtyři hodiny a třicet minut, překvapeně se rozloučila s tím, že tedy počká. Když jsme ji v 11.00 vyzvedávali, hned nám vyběhla naproti a táhla s sebou dvě tašky plné dárků. Nic bych za to nedala, že maminka čekala celou tu dobu v kabátě a čepici u okna a vyhlížela náš příjezd.

Když jsme dorazili k sestře, maminka se spokojeně usídlila na pohovce před televizní obrazovkou a až do večera se dívala na pohádky. Už se nesnažila nabízet, jestli může s něčím pomoct. Jen tiše uzobávala cukroví, a když si k ní někdo na chvíli přisedl, prozradila mu, že tuhle pohádku už asi někdy viděla, ale stejně ji zajímá, jak to skončí.

Z lenošení jsme Zdeničku vytrhli jen ve chvíli, kdy bylo potřeba udělat houbového kubu. To byl pokrm, který maminka vždycky dělala sama a nikdo neznal přesný postup jeho přípravy. Sestru napadlo, že bychom mohly mámu poprosit, aby ho uvařila před našima očima, abychom si mohly nenápadně dělat poznámky a zvládly ho udělat stejně jako ona, až jí paměť přestane sloužit nadobro.

Bohužel se ukázalo, že už jsme ten správný okamžik propásly. Maminka se pustila do vaření, ale každou chvíli se na nás obracela s dotazem, jestli náhodou nevíme, co se tam ještě dává. Když se nám podařilo na internetu najít seznam všech ingrediencí, Zdenička je zpracovávala v pravděpodobně správném pořadí, ale všechno do hrnce přihazovala od oka bez vážení, takže nebyla sebemenší šance recept zaznamenat.

Po večeři jsme se nahrnuli k vánočnímu stromku, kde Ježíšek nachystal hory dárků. Ukázalo se, že naše starostlivá maminka úplně zapomněla, že jsme já a sestra nakupovaly za ni. Pro každého pořídila ještě další dárečky, které odpovídaly tomu, co jí kdo prozradil po telefonu. Největší úspěch měla zimní čepice, kterou Zdenička vlastnoručně upletla pro mého syna. Měla to být taková dlouhá skřítkovská čepice, na jejímž konci obvykle bývá veliká bambule, ale babička místo ní vytvořila cosi, co připomínalo žalud pánského přirození. Asi jí došla vlna a musela improvizovat. Troufám si tvrdit, že syn čepici na hlavu asi nikdy nevzal.

Pondělí 9. 1. 2012

Manžel od Nového roku zařídil tchánovi obědy v místní veřejné jídelně. Chtěl, aby měl jeho táta aspoň jedno teplé jídlo do žaludku denně a necpal se pořád dokola uzeninami. Nechal mu na stole velkou ceduli s nápisem V 11.00 HODIN JDI DO MĚSTA NA OBĚD, a dokonce mu na uvedený čas nařídil budík. Zdálo se, že první týden tenhle systém spolehlivě fungoval a děda i s druhým stupněm Alzheimerovy choroby zvládá dojít do jídelny a zpět. Následující pondělí se ale ukázalo, že plán měl svoje mouchy.

Ten den se manžel vrátil z nákupu mnohem později než obvykle a zase s ním nebyla řeč. Bylo jasné, že ho něco žere. Nakonec jsem to z něho vypáčila. Na ulici pozdravil kuchařku z jídelny a prohodili pár slov, načež z povídavé paní vypadlo něco ve smyslu: „Váš tatínek je roztomilý. Vždycky přijde a povídá nám veselé historky, až nás všechny rozesměje. Jen byste mu měl vysvětlit, že zaplacenou má jen jednu porci. On se u nás nají, odejde, a za půl hodiny přijde znovu a chce zase jíst. V pátek přišel dokonce třikrát.“

Manžel se paní omluvil a pokračoval k samoobsluze, kde ho zastavila servírka z místní hospody. Řekla, že je jí to trapné, ať se manžel nezlobí, ale že jeho otec u nich udělal útratu za obědy a odešel bez placení, jelikož tvrdil, že to za něj zaplatil syn. Ona z toho nechtěla dělat vědu, ale ty peníze musela dát ze svého, tak by byla ráda, kdyby to manžel srovnal. Manžel okamžitě vytáhl peněženku a bez odmlouvání jí vysázel obnos, který si řekla. Slečna poděkovala a jen tak mezi řečí prohodila, že se obává, že asi nebudou jediný podnik, kam tatínek chodí na obědy.

Manžel se zhrozil a místo na nákup se vydal oběhnout všechny hospody a restaurace ve městě, aby vyrovnal tatínkovy dluhy. Naštěstí žijeme na malém městě, takže to nebyl zas tak velký problém. Ukázalo se, že během osmi dnů zvládl tchán „na sekeru“ poobědvat ve 4 z 6 místních pohostinství. Jelikož ho ve městě všichni znali, nikdo ho nezadržel, když odcházel bez placení se slovy, že syn to přece zařídil. Manžel se propadal hanbou a uhradil veškerou útratu.

Podle časové souslednosti se ukázalo, že dědeček si nejprve správně došel na oběd do jídelny, pak se šel ještě kousek projít, a když mu v jídelně kuchařky odmítly dát další porci, namířil si to do některé z restaurací. Někdy i do více z nich v jeden den. Cestou domů pak ještě nezapomněl koupit obvyklou porci uzenin a piva, a tak zásoby v lednici neustále přibývaly.

Dočetla jsem se, že s postupujícím Alzheimerovým onemocněním pacienti ztrácí pocit hladu, ale v životě by mě nenapadlo, že přichází i o pocit nasycení. Děda přeci v jednom dni spořádal dva až tři obědy, ale manžel se ani jednou nezmínil, že by si tchán stěžoval na zažívání nebo přejedenost. Tahle nemoc zasahuje do rovin, které by zdravého člověka ani nenapadly.

Manžel a jeho bratr dali hlavy dohromady, aby vymysleli, jak předejít další ostudě. Nakonec odstranili ceduli instruující tchána, aby se šel najíst do města, a připlatili pár peněz za to, že tatínkovi oběd z jídelny přivezla rozvážková služba. Alternativním návrhem bylo pořídit dědovi náramek, který má v sobě „sledovací zařízení“, aby synové věděli, kde se tatínek zrovna nachází, popřípadě i to, kde se během dne pohyboval. Nakonec ale varianta s rozvozem jídla zvítězila.

Neděle 15. 1. 2012

Mámě došly výmluvy, proč k nám nemůže přijít na nedělní oběd, a tak už nějakou dobu chodí pravidelně. Vždycky přicupitá v 11.00 a hned se ptá, jestli s něčím může pomoct. Když řeknu, že ne, tak se spokojeně uvelebí u kuchyňského stolu a ptá se, co je nového. Sama nevypráví nic, ale mě se na to, co je nového, zeptá alespoň třikrát. Většinou ale spíš víckrát. Vyprávím jí o práci, čemuž pravděpodobně vůbec nerozumí, ale spokojeně se usmívá a přikyvuje, dokud neohlásím, že oběd je hotový a jde se jíst. Hned se zvedá a pomáhá prostřít stůl.

Při obědě se dvakrát třikrát zeptá manžela, co je nového, a když se náhodou na oběd staví děti, tak i jich. Jedním uchem tam, druhým ven. Říkám si, co bych dala za to, kdyby se vrátily časy, když jsme ještě měli psa a naše milá Zdenička mu „tajně“ a bez jediného slůvka házela jídlo ze svého talíře, ačkoliv jsme jí mnohokrát zdůrazňovali, že pes se od stolu nekrmí, aby neloudil. Neohrabaně mu hodila kus masa, pak se zatvářila jako neviňátko a chvíli ryla nosem do talíře, aby nikdo neviděl, jak se za své konání stydí. Dítě můžete ohnout přes koleno, starou maminku ne.

Po obědě jsme maminku obvykle usadili do obýváku k televizi a pustili jí nedělní pohádku. Jelikož se mi chtěla odvděčit za oběd, znovu se ptala, jestli nechci s něčím pomoct. Čas od času jsem jí dala hromádku prádla na vyžehlení, aby si mohla jídlo „odpracovat“ a měla lepší pocit. I tuhle neděli jsem jí přinesla balík vypraných ručníků, žehličku, lahev destilované vody a žáruvzdornou podložku. Když jsem jí chtěla pomoct všechno naaranžovat, hnala mě pryč, že to přece zvládne sama.

Odešla jsem tedy do kuchyně připravovat dezert a nechala maminku o samotě. Když jsem se za slabou půlhodinku vrátila se zákusky, Zdenička seděla nehybně uprostřed pohovky jako oukropeček. Vedle sebe měla vyžehlené ručníky pečlivě vyskládané do komínků, ale zírala do prázdna a po tvářích se jí koulely slzy. Zaraženě jsem položila talířky a posadila se vedle maminky.

„Stalo se něco, mami?“ zeptala jsem se opatrně.

Zalapala po dechu a vytáhla z rukávu kapesník, kterým si utřela slzy.

Zmateně jsem vzhlédla k televizní obrazovce, kde zrovna běžely reklamy. Napadlo mě, jestli ji třeba nedojal nějaký film.

„Mami, je všechno v pořádku?“ naléhala jsem.

Ještě chvíli si zakrývala oči kapesníkem a pak chvějící se rukou nadzvedla žehlící podložku. Vrchní část konferenčního stolu překrývala skleněná deska, jejímž středem teď probíhala dlouhatánská prasklina. Maminka buď špatně položila ochrannou podložku, nebo na stolek upustila žehličku.

Nebyl to žádný vzácný kus, škoda za pár korun, ve sklenářství nám vyříznou náhradní sklo na počkání. Zdenička to ale brala jako konec světa. Rozbrečela se a já ji objala a opakovala, že se nic nestalo. Mít svoji malinkou maminku v náručí a poslouchat, jak škytá, omlouvá se a šeptá, že už je k ničemu, bylo dojemné a zároveň hrozně smutné. Držela jsem ji a říkala si, že moje máma je asi ten nejhodnější človíček na světě.

Když se maminka trochu uklidnila, nacpala jsem jí do ruky talířek s dezertem a společně jsme se podívaly na film pro pamětníky. Dřív než skončil, máma vypadala zase klidně a prohlásila, že už by asi měla vyrazit domů. Řekla jsem, že ji půjdu doprovodit, a ona spokojeně přikývla. Nabalily jsme se do zimy a vyrazily na krátkou procházku. O rozbitém sklu už nepadlo ani slovo.

Neděle 22. 1. 2012

Nevím, jak to nazvat slušně. Řekněme, že ve tchánově srdci si často našlo místo i několik žen najednou. Myslím, že je většinou ukecal. Když se snažil, uměl být zábavný, a hlavně dokázal ve správnou chvíli zalichotit. Neříkám, že byl vyloženě sukničkář, ale prostě byl rád ve společnosti přitažlivých žen. Celý život tak rád chodil na „čaje o páté“ a taneční zábavy, kde se na cizí partnerku při tanci přitiskl o trochu těsněji nebo mu ruka zabloudila o trochu níž, než by měla.

A nedal si pokoj ani ve svých 85 letech. Jakmile začala plesová sezóna, vyznačil si do kalendáře všechny akce, kterých se chtěl zúčastnit, a v tomhle ohledu mu hlava fungovala naprosto bezproblémově. V den plesu se vždycky vydrhl od hlavy až k patě, nasoukal se do slavnostního obleku a vyrazil mezi lidi. Sice už nebyl pojízdný, ale kvůli „tanečku“ se nezdráhal jet ani hromadnou dopravou s několika přestupy. Když měl motivaci, dokázal na místo určení dorazit, ačkoliv to pravděpodobně znamenalo, že si napsal velkou ceduli s adresou místa, kam jede, a musel se mnohokrát zeptat na cestu, ačkoliv už tam dříve byl mnohokrát.

Z posledního plesu se děda ovšem vrátil trochu „pocuchaný“. Manžel mi přinesl jeho oblek s prosbou, jestli bych ho neuměla spravit. U saka byl natržený rukáv, který se děda neobratně pokoušel sám zašít křížkovým stehem. Vůbec se mi do toho nechtělo, ale po chvíli přemlouvání jsem neochotně vytáhla šicí stroj. Tchán manželovi tvrdil, že si nepamatuje, jak se to stalo, ale takovouhle „skobu“ si člověk omylem sám neudělá.

Manželovi to nedalo a obvolal pár známých. Ti zavolali dalším lidem a ti dalším a nakonec vyšlo najevo, že předchozího večera byl manželův otec nemilosrdně vyvlečen z tanečního parketu za flígr a opatrně vyhozen na ulici kvůli tomu, že si několik tanečnic stěžovalo na jeho ne úplně vhodné chování. Děda se prý ještě několikrát pokusil dostat zpátky do sálu, ale neuspěl.

Nakonec to vzdal, mávl nad tím rukou a vydal se domů. Než se dostal do svého baráčku za městem, na celou záležitost zapomněl a ráno upřímně nechápal, proč má v obleku rozšklebenou díru. Když mu manžel následně převyprávěl, co mu tamtamy přinesly, děda se jen rozesmál a prohlásil, že to je nesmysl, protože kdyby se někde porval, tak by si to přece pamatoval. Jak se na takovou odpověď dá reagovat?! Když si to nepamatuju, tak se to nestalo.

Sobota 18. 2. 2012

Maminka dnes oslavila 79. narozeniny. Chtěla jsem jí dopřát trochu luxusu a taky ji na chvíli dostat z šedivé monotónnosti jejích dnů. Ráno jsem jí zavolala, že pro ni mám překvapení a ať se odpoledne hezky oblékne. Vymlouvala se, že se jí nikam nechce, ale když jsme si ji přijeli vyzvednout, byla připravená. Nastoupila do auta, kde už čekal manžel a obě naše děti, a nechala se odvézt za neznámým cílem.

Vybrala jsem vyhlášenou italskou restauraci v nedalekém městě. Maminka v posledních letech přestala ohrnovat nos nad pizzou a občas nám tu mraženou předkládala jako vzácný pokrm. Tak mě napadlo, že by si na své narozeniny zasloužila ochutnat, jak taková skutečná pizza nebo těstoviny mají chutnat. Bohužel, když jsme před restaurací zastavili, Zdenička nevypadala nijak nadšeně. Možná očekávala výlet nebo kulturní zážitek, ale večeře v restauraci jí úsměv na tváři nevykouzlila.

Nakonec neochotně vystoupila z vozu a jako hromádka neštěstí se za námi pomalu šourala směrem ke vchodu. Vrchní číšník nám podržel dveře. Když nám chtěl vzít kabáty, aby je pověsil na věšák, Zdenička si ten svůj odmítla svléknout a vypadala vyděšeně. Ruce pevně tiskla k tělu a v dlaních svírala ucho kabelky. Nechali jsme ji tedy nabalenou a dali se odvést k zarezervovanému stolu.

Když číšník mamince odtáhl židli, aby si mohla sednout, zůstala na něj nedůvěřivě zírat. Jakmile jsme se my ostatní rozesadili kolem stolu, dala si konečně říct a bázlivě si sedla na samý okraj sedátka, jako by očekávala, že muž se židlí na poslední chvíli ucukne a ona se svalí na záda jako vylekaný ježek.

Obsluha před každého z nás položila jídelní lístek a nechala nás v klidu vybrat. Maminka jednou rukou dál tiskla kabelku a druhou opatrně listovala v útlých deskách. Bylo patrné, že text ji vůbec nezajímá. Očima jela pouze po sloupečku cen jednotlivých pokrmů. Z jejího obličeje se vytratila všechna barva. Následně otevřela kabelku a oběma rukama v ní hrabošila. Když našla, co hledala, „nenápadně“ to otevřela a něco přerovnávala. Dalo se uhodnout, že přepočítává svou hotovost v peněžence.

Nakonec se ke mně naklonila a nešťastně zašeptala: „Holka, já s sebou nemám dost peněz, abych vás mohla pozvat.“

Šeptala tak hlasitě, že to slyšeli i ostatní členové rodiny.

„Maminko, my vás samozřejmě zveme,“ ozval se manžel.

„Ale já bych vás přece měla pohostit, když mám ty narozeniny,“ bránila se Zdenička.

„Berte to tak, že to máte od nás jako dárek,“ uklidňoval ji manžel.

„Ale ty ceny…,“ zakňourala maminka zoufale.

Pak přece jen znovu otevřela jídelní lístek a začala ho zkoumat. Nenápadně po nás každou chvíli mrkla přes jeho okraj. Po chvíli mi došlo, že slovům asi vůbec nerozumí. Všechen tučně vytištěný text byl italsky. U každého jídla pak bylo drobným písmem česky uvedeno, které suroviny obsahuje, ale to by mámě, která si na veřejnosti odmítala nasadit brýle na čtení, stejně k ničemu nebylo. Stejně by asi neuměla z ingrediencí odhadnout, jak bude jídlo vypadat. Po nějaké době se znovu objevil číšník a zeptal se, jestli už si chceme objednat. Maminka se schovala za papírovými deskami jako malá nepřipravená školačka ve chvíli, kdy učitel ve škole řekne, že se bude zkoušet. Manžel se zaculil, požádal ještě o pár minut strpení a objednal pětkrát Cinzano na přípitek.

Naklonila jsem se ke Zdeničce, trpělivě s ní procházela jednotlivé části nabídky a snažila se jí co možná nejjednodušeji vysvětlit, co od kterého jídla očekávat. Maminka zaujatě přikyvovala, ale stejně jsem si všimla, že jí oči neustále ujížděly na sloupeček s cenami. Když jsme konečně prošly celý jídelní lístek a já se pýřila hrdostí, jak jsem zvládla ten nelehký „tlumočnický“ úkol, objevil se číšník se sklenkami aperitivu. Vyložil svůj náklad na stůl a znovu se zeptal, jestli už máme vybráno.

„Víš ty co, holka? Něco mi vyber,“ prohlásila Zdenička z ničeho nic, zaklapla jídelní lístek a jala se bloudit zrakem po výzdobě restaurace.

„Že já si třepím hubu,“ procedila jsem mezi zuby a splnila, co si moje milovaná maminka přála.

Po objednání jídla jsme Zdeničce popřáli k narozeninám a připili si na její zdraví. Máma do sebe obrátila sklenku vermutu na jeden doušek, spokojeně mlaskla a se slovy „Jóóó. To je to moje pití!“ se zeptala, jestli by mohla dostat ještě jednu skleničku.

Po tradiční italské zeleninové polévce, o které maminka prohlásila, že ona dělá lepší, jí přinesli špagety s masovými kuličkami v tomatové omáčce hustě posypané parmazánem. Naše malinká stařenka se chvíli pokoušela distingovaně natáčet těstoviny vidličkou na lžíci tak, jak se to dříve učilo při hodinách etikety, ale pak jí došla trpělivost, popadla nůž a začala neposlušnou směs na talíři krájet a nabírat lžící. Celkový dojem maminka shrnula slovy: „Nudle nic moc, ale ty malý karbanátky byly docela dobrý.“

Když jsem nepochodila s polévkou a nadšení nesklidil ani hlavní chod, chtěla jsem, aby si máma sama vybrala alespoň dezert. V nabídce byly naštěstí jen tři a já si dala opravdu záležet, abych oslavenkyni srozumitelně vysvětlila, jaký je rozdíl mezi panna cottou, tiramisu a créme brûlée. Všechno mi nadšeně odkývala, a když znovu dorazila obsluha, maminka hrdě prohlásila, že ona by si tedy dala tu „tera mísu“.

Cestou domů nám Zdenička snad padesátkrát poděkovala, a když jsme ji vysazovali před domem, působila spokojeně. Sice si z toho za pár dnů asi nebude skoro nic pamatovat, ale myslím, že svoji narozeninovou večeři si nakonec přece jen užila.

Pondělí 26. 3. 2012

Pravděpodobně jsem se ještě nezmínila, že už pěknou řádku let pracuji jako účetní. Největší frmol mám vždycky na začátku měsíce a první čtvrtletí roku v účtárně všichni skoro padáme na hubu, protože naše mateřská společnost si přeje dostávat reporty v šibeničních termínech. Občas jsem měla tolik práce, že jediným řešením bylo obětovat první víkend v měsíci, aby vedení dostalo svoje čísla včas.

I první dvě soboty a neděle letošního března bylo nutné strávit v kanceláři, a tak jsem radši zatelefonovala Zdeničce, že tenhle víkend budeme muset naše návštěvy oželet. Nic nenamítala, ale zpětně mi došlo, že v telefonu působila nějak nezvykle tiše a vlastně jsme si za celý následující týden nestihly brnknout, natož se vidět. Když jsme v účtárně konečně měli to nejhorší za sebou, tak jsem zavolala mámě, že se na ni následující den přijdeme podívat. Ona zamumlala něco ve smyslu, že teda jo, a rychle se rozloučila.

Úplně jsem zapomněla, že ten víkend zase měly dorazit naše děti, a tak nezbylo než je vzít na návštěvu k babičce s sebou. Ať si taky užije vnoučátek. Bohužel návštěva dopadla trochu jinak, než jsem očekávala.

Neberte to prosím tak, že jsme naši šetřivou důchodkyni chodili o sobotách vyjídat, ale tak nějak jsme si zvykli, že s naší návštěvou počítala a jako vzorná hospodyňka nás vítala s pohoštěním na stole. Tentokrát nebylo přichystané nic. Jako by zapomněla, že přijdeme. Honem vytáhla ze špajzu kupovanou bábovku a uvařila všem čaj. Zakazovala jsem si na to myslet, ale samozřejmě mě napadlo, jestli za ty necelé tři týdny, co jsme se neviděli, neudělala Alzheimerova choroba nějakou velikou paseku v maminčině uvadající paměti.

Seděli jsme kolem stolu, děti vyprávěly, co se u nich přihodilo nového, a já po očku sledovala svoji starou maminku, jak vůbec nevnímá, o čem se mluví. Tak je to tady, proletělo mi hlavou. Naše milovaná Zdenička už nás nevnímá. Takhle rychlý postup nemoci jsem opravdu nečekala. Prohlížela jsem si ji a bylo mi to strašně líto.

„Mami, je všechno v pořádku?“ přerušila jsem tiše dceřino vyprávění.

Maminka sebou trochu cukla, jako bych s ní zatřásla uprostřed noci. Na okamžik se zmateně rozhlížela a snažila se vybavit, na co jsem se jí ptala.

„Jo, jo,“ zamumlala nakonec a unaveně se usmála.

Neznělo to moc důvěryhodně. Nespouštěla jsem z ní oči. Po většinu času zírala do prázdna, občas se jí zavlnily rty a sem tam opatrně přikývla. Vůbec se nezapojovala do hovoru.

Když zmizela většina přeslazeného moučníku a dopili jsme poslední hrnek čaje, manžel navrhl, že bychom už možná měli jít. Nechtělo se mi. Měla jsem pořád pocit, že se něco děje, ale nevěděla jsem, co dělat. Naštěstí se v tu chvíli maminka probrala a opatrně se mě zeptala, jestli se mnou něco může probrat mezi čtyřma očima. Krve by se ve mně nedořezal.

Odešly jsme do vedlejší místnosti, kde můj nebožtík táta míval pracovnu a máma ji tak nějak pořád udržovala ve stejné podobě, aby uctila jeho památku. Maminka zavřela dveře a táhla mě k psacímu stolu, jehož deska byla pokryta dokumenty, zdánlivě poskládanými halabala. Nechápavě jsem se v nich snažila najít smysl. Rodný list, očkovací průkaz, cestovní pas, domácí účetnictví, staré vkladní knížky, notýsek s kontakty a navrchu rukou popsaný list s nadpisem „Poslední vůle“. Nezmohla jsem se na slovo.

„Holka, já už tady asi dlouho nebudu…,“ začala maminka odhodlaně.

„Stalo se něco, mami?“ vyhrkla jsem.

„… tak jsem vám chtěla všechno přichystat, abyste se mnou pak neměli moc starostí,“ nenechala si máma přetrhnout nit.

Popadla jsem ji za obě ruce a opatrně jsem nás obě posadila na proleželou válendu v tátově pokoji.

„Co se děje, mami?“ naléhala jsem.

Maminka klopila oči, vzdychala, a najednou jsem si všimla toho, jak její tváří projel nepatrný náznak potlačované bolesti.

„Ven s tím, mami,“ zavelela jsem.

Oči se jí zaleskly slzami a rozklepala se jí brada. Polkla a konečně řekla: „Už týden mě bolí zuby. Vůbec nespím. Už se to nedá vydržet.“

„A proto se tady se mnou loučíš?“ zeptala jsem se opatrně.

„Já už to fakt nesnesu,“ vysoukala ze sebe maminka a rozplakala se.

„A proč jsi nešla k zubaři?“ zeptala jsem se opatrně.

„Ne-vza-li by mě. Se-dum let jsem u zu-ba-ře ne-by-la,“ slabikovala Zdenička mezi vzlyky.

Spadl mi kámen ze srdce. Objala jsem svoji nešťastnou maminku, a když se trochu uklidnila, odvedla jsem ji do ložnice a nařídila, aby se převlékla do reprezentativnějšího oblečení. Pak jsem se vrátila do obýváku, kde jsem ve zkratce všechno objasnila rodině. Děti jsem poslala domů a s manželem jsme nebohou stařenku naložili do auta.

Za hodinu už seděla na pohotovosti v zubařském křesle, kde se lékař děsil pohromy v jejích ústech, kterou dlouhou dobu zanedbávala. Když ale viděl, jak je z toho maminka nešťastná, zjihl a začal ji uklidňovat, že všechno dobře dopadne. Po lokální anestézii a ošetření těch nejpalčivějších zánětů maminka odcházela z ordinace zase usměvavá a ochotně souhlasila, že když ji doprovodím, půjde se nechat vydat na milost své ošetřující zubařce.

Vyrazily jsme tam hned v pondělí ráno a já rychle pochopila, proč se maminka do ordinace nehrnula. Zubařka si nebrala servítky a na rovinu říkala, co si o stavu pacientčina chrupu myslí. Zdenička ze mě nespouštěla oči a trpělivě snášela zubařčiny výčitky i bolesti, které jí ošetření působilo. Po hodině trápení lékařka Zdeničku objednala na další tři termíny a my se rychle pakovaly, aby si to snad ještě nerozmyslela. Spolu to ale určitě zvládneme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máma má alzheimera.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.