Obsah

- Start

- Úvod

- 1 Dýchání

- 2 Vylučování moče

- 3 Vylučování stolice

- 4 Zvracení

- 5 Žlučník

- 6 Sliny

- 7 Pot

- 8 Maz

- 9 Hlen

- 10 Rozložení (distribuce) tekutin v organismu

- Seznam použité literatůry

Vylučování

odpadních a škodlivých látek z lidského těla

Martina Muknšnáblová

PhDr. Martina Muknšnáblová

Vylučování odpadních a škodlivých látek z lidského těla

Cover Photo: archiv autorky.

Vydání 1., Praha 2015

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani její část, nesmí být žádným způsobem reprodukovány, ukládány či rozšiřovány bez písemného souhlasu autorky.

ISBN 978-80-260-8804-2

Úvod

Lidské tělo pracuje v zásadě na principu neustálého příjmu látek potřebných k udržení funkčnosti základních fyziologických funkcí, respektive k zajištění činnosti systémů nezbytných k přežití. Mezi ně patří především dýchací, srdečně cévní a nervová soustava. Nicméně nelze opomenout i jiné systémy zajišťující přeměnu látek a jejich případný transport do cílového místa. Navíc i tyto systémy potřebují další látky pro svou činnost, které zprostředkovávají další systémy. Lidský organismus je svou funkcí velmi složitý. Jedna činnost navazuje na druhou a především je nutné si uvědomit, že tělo nejen látky přijímá, ale musí je také logicky vylučovat. A výdej by měl odpovídat příjmu, což je myšleno obrazně nejen kvantitativně ale i kvalitativně. Mnohé látky a živiny, které do těla dostáváme, tělo přemění vlastní činností, pozmění v chemickém složení, charakteru sloučenin a je nutné některé z nich obratem vyloučit. Jinak by náš organismus začaly poškozovat mnohdy i trvale a ohrožovaly nejen naše zdraví ale celý náš život i akutně. Každá buňka prochází při své funkci metabolismem a tvoří odpadní látky, jež je nutné také vyloučit. A v neposlední řadě člověk přijímá i škodlivé látky přímo v potravě nebo nevědomky ze životního prostředí a ty je důležité také z našeho organismu rychle vyvádět zase ven.

Některé škodlivé látky se váží na buněčnou vodu nebo krev, jiné na pevné složky nestrávených zbytků potravy a další na sebe navzájem. Nelze tedy pouze jednou cestou se těchto škodlivin a odpadních látek zbavovat a je důležité mít funkčních několik možností, jak své tělo očistit včas, dostatečně a bez ztráty původní činnosti. Tím je myšleno např. to, že lze v případě intoxikace některé škodliviny vyloučit přes ledviny močí, ovšem může dojít k takovému poškození funkčnosti ledvin, že pro detoxikaci již ledviny nebudou plnit v plné míře nebo dokonce vůbec svůj původní záměr. Přičemž na tomto místě si uvědomme, že ledviny (byť se to většina laiků domnívá) neslouží jen jako vylučovací orgán, ale významně se podílí na udržení krevního tlaku a krvetvorby. Tím se dostáváme zpět k již zmíněné větě, že jeden tělní systém navazuje na druhý. Tedy pokud nebudou správně fungovat ledviny, nebude ani správně fungovat srdečně cévní systém (blíže bude vysvětleno v kapitole o močení) a krvetvorba (tvorba červených krvinek nutných k transportu krevních plynů).

Vylučování škodlivých a odpadních látek je nezbytné 1. sledovat, 2. podporovat a v případě nestandardních situací 3. řídit.

Sledovat je myšleno mít pod kontrolou činnost našich vylučovacích orgánů, jako jsou především plíce, ledviny, tlusté střevo a konečník či kůže. Ty jsou součástí systémů podílejících se na tvorbě nebo vychytávání škodlivin z organismu. Nelze ale opomenout i jiné orgány jako např. slinné žlázy, neboť i slinami se tělo zbavuje např. nevhodných iontů. Dýchací systém distribucí plynů do krve a zpět z krve nejen, že tělo zbavuje kysličníku uhličitého, ale udržuje tím také optimální pH krve (bude blíže vysvětleno v kapitole o dýchání). Zažívací systém včetně jater musí z potravy roztřídit užitečné živiny ve správném množství a nadbytek nejlépe vyloučit nebo uložit do bezpečných zásob. Stejně tak musí vyloučit látky vznikající jako vedlejší produkty metabolismu našich mnohých lidských buněk, které je výhodné, když tělo tvoří ale nevýhodné, pokud se jich nezbavuje a naopak je v těle kumuluje. Následkem potom může dojít od těch nejhorších scénářů s otravou až např. po tvorbu konkrementů (kamenů) prakticky ve všech vývodných cestách lidského organismu (vývody žláz, ledvin, jater, žlučníku atd.).

Po celou dobu lidského života, spojeného nejen s růstem a vývojem těla, ale zejména často se změněnými podmínkami pro život, danými mimo jiné změnou stavu funkce některých systémů při nemoci, nemá jednotlivý vylučovací orgán takové možnosti tělo očišťovat a je důležité vylučování podpořit. Podporu lze provádět dle principu funkce méně výkonného orgánu. Např. při horečce zrychleně dýcháme, abychom eliminovali kumulaci tepla v organismu. Více pijeme, abychom se více potili a ztráceli nejen teplo ale především dané škodliviny. Dodržujeme tělesný klid a odpočíváme, abychom tělo zbytečně nezatěžovali a nevedli jej při práci k zvýšené tvorbě odpadních látek (při metabolismu a činnosti při nemoci nepotřebných soustav jako např. kosterní, svalová atd.) a tím pádem ke zvýšené potřebě tyto odpadní látky vylučovat. Při každé nemoci je dobré si uvědomit, jak tato konkrétní nemoc tělo zatěžuje, které systémy trpí a je vhodné je podpořit ve své činnosti nebo alespoň odlehčit od dalšího poškozování hromaděním škodlivých látek. Samozřejmě podpora činnosti vylučovacích systémů lidského organismu, dnes často diskutované téma detoxikace, je opodstatněná. Ovšem na druhou stranu je nutné si uvědomit, že tělo má potřebu být v rovnováze, potřebuje pracovat plynule a nejlépe samostatně bez velkých zevních vlivů lidské mysli. Čímž narážím na komerční propagaci, jak je nutné se detoxikovat na jaře atd. Správně vylučovat odpadní a škodlivé látky je nutné ve všech ročních obdobích. Pravda je, že na jaře, kdy máme k dispozici řadu zelené stravy prospívající našemu zažívacímu systému, což je jen jeden z mnoha způsobů vylučování těchto látek, je možná jeho podpora snáze. Je na tomto místě potřeba vysvětlit, že detoxikaci nelze nechat až na jaro. Snažme se naše tělo zbytečně nezatěžovat a pravidelně čistit. Aby na jaře nebylo tolik zaneseno a nevyžadovalo nárazovou detoxikační bombu v podobě různých preparátů. Ty totiž můžeme zakoupit nejen původu přírodního ale i vzhledem k nevědomosti kupujících a následně uživatelů a obrovského, pocitově barveného reklamního tlaku prodávajících mají své místo na trhu preparáty chemicky vyráběné. Nepřírodní chemické sloučeniny podpoří např. jeden z čistících systémů, ale jiné zatíží a tedy v nejlepším případě nula od nuly nebo mnohdy častěji za své peníze v dobré víře své tělo zbytečně zatížíme. Tudíž rozumným přístupem k našemu životu i bez dokupování a pojídání tablet na cosi k detoxikaci, lze dosáhnout dostačující eliminace škodlivin a to už omezením jejich přijmu stejně jako jejich vyloučením v případě užití. Neboť na druhou stranu ono je těžké v dnešním průmyslovém světě žít, jíst, pít, dýchat bez přísunu škodlivin do našeho těla. Tedy pokud nežijeme na samotě u lesa, kde nejsme pod vlivem civilizace, modernizace výroby nejen potravin (plných přidaných látek na konzervaci, chuť, barvu a jiné), ale i ošacení, obydlí a pomůcek pro další výrobu atd.

Dokud tedy naše tělo pracuje tak jak má, tedy vylučovací systémy (nejen ledviny a konečník) odstraňují z těla nadbytky s rizikem případné škodlivé kumulace, není nutné do tohoto složitého systému výrazně zasahovat v podobě řízené činnosti vyplavování škodlivin. Ovšem jakmile dojde k těžké nebo dlouhodobé nemoci, je tělo potřeba nejen podpořit ale i aktivně pomoci svým chováním v životním stylu nebo dokonce terapeutickou pomocí v podobě léčiv nebo speciálních eliminačních metod např. hemodialýza (tzv. umělá ledvina) nebo řízené dýchání na ventilátoru (tzv. UPV – umělá plicní ventilace) apod. Nicméně to jsou stavy, ke kterým se naštěstí nedostaneme všichni, neboť tělo má přirozenou očišťovací schopnost. Ale pokud budeme tuto schopnost vědomě nebo i nevědomě brzdit nebo zcela ničit, není problém se k těmto život zachraňujícím ale zároveň velmi život komplikujícím metodám dostat během několika hodin (blíže viz kapitola o dýchání a kapitola o zástavě funkce ledvin). Abychom ohrozili naše zdraví a potencionálně život akutně s nutností ihned podstoupit tyto invazivní (do těla přímo zasahující) metody, musíme svoje tělo poškodit a zatížit škodlivinami výrazně nebo nevýrazně ale o to déle. Tím se dostáváme zpět k prvnímu bodu sledovat vylučování odpadních a škodlivých látek z těla. Pokud budeme svoje vylučování moče, stolice, potu, slin a dech sledovat a všímat si včas abnormalit (o kterých se dočtete v této knize) lze zahájit s dostatečným odstupem odpovídající léčbu a to ne hned farmakologickou, ale třeba jen drobnou změnu v životním stylu v podobě např. úpravy stravy nebo tekutin. Tato kniha není o tom, co jíst a pít, ale jak lze odpadní a škodlivé látky přirozeně v těla dostávat pryč, a především jakých změn si všímat při vylučování moče, stolice, potu, slin a při dýchání.

Jakmile se řekne vylučování, každého napadne moč nebo stolice, ale na prvním místě je objasnit podstatu vylučování škodlivin a odpadních látek dýcháním, neboť jeho porucha ohrozí náš život nejrychleji.

Abychom byli schopni postřehnout anomálie při vylučování, musíme nejprve vědět, jak vypadá normální fyziologický stav, jak se tělo zbavuje škodlivin při zdravém zdravotním stavu. Jak fungují vylučovací orgány, na čem jejich funkce je závislá, co je může a jak ohrozit a z toho dále dedukovat, jaké změny ve vylučování nastanou. Není možné zcela všechny zdravotní souvislosti pojmout na několika stranách, ale základní východiska potřebná k identifikaci nezdravého způsobu vylučování se čtenář v této knize dozví. Na jejichž podkladě dokáže nejen definovat poruchu vyprazdňování, ale identifikovat nejčastější příčinu a tudíž adekvátně řešit vzniklý problém.

1 Dýchání

Jak bylo již zmíněno v úvodu, dýchání řadu lidí nenapadne hned jako jednu z možností ze způsobů vylučování, ovšem bez dýchání a výměny dýchacích plynů by byl náš život ohrožen během několika minut (zatímco např. při zástavě močení až během několika hodin a u stolice až za mnoho dní).

Každý ví, že život by se zastavil se zastavením srdce, ovšem srdce pracuje tím, že přečerpává krev a v ní především kyslík vedoucí tepnami. Naopak žilní krev shromažďuje odpadní látky (kysličník uhličitý) a bez plic by se jich tělo nedokázalo přirozeně zbavit.

Samo srdce a krevní oběh pro svou funkci potřebují dostatek kyslíku. Kyslík je tedy na začátku i na konci rytmu práce srdce a krevního oběhu důležitou látkou, stejně tak i oxid uhličitý je do jisté míry podporou k provozu dýchacího systému, neboť nejen hladina kyslíku ale i hladina oxidu uhličitého je motorem pro dýchání a následně fungující všechny další orgány, tkáně, buňky.

Dýchací systém je spolu s trávicím systémem nejrozsáhlejšími a nejvýraznějšími systémy pro vylučování škodlivin. Kůže má sice větší povrch a tedy plochu možné secernace škodlivin, ovšem není schopná za stejný čas vyloučit takové množství odpadních nebo škodlivých látek jako právě dýchací soustava.

Kyslík je nejdůležitější látka, na jejíž dodávce závisí náš život. Každá buňka kyslík potřebuje na výrobu energie k udržení činnosti a životnosti celkově. Kyslík je vitální součástí metabolismu lidského těla čili udržuje náš organismus stále v chodu. Kyslík se mísí se vstřebanými živinami, enzymy, hormony a po několika stupních chemických reakcí vzniká potřebná, využívaná energie. Tu pak buňka potřebuje pro své fungování neboli další chemické reakce. Pochody v našem těle tedy probíhají mimo jiné za přítomnosti kyslíku tzv. aerobně.

Ovšem každý chod má jako vedlejší produkt odpadní látky, které nesmíme hromadit a naopak stejně rychle odvádět, jako ty podpůrné přivádíme. Proto dýchání musí mít harmonii v dodávce kyslíku a odvodu odpadních plynných a kapalných látek.

Za přítomnosti kyslíku buňky spalují živiny, nejvíce cukry, a přitom vzniká energie a odpadové látky – oxid uhličitý a voda. Dýchání a jeho potřeba k životu je obrazně ztvárněno i v biblickém příběhu, kdy po stvoření člověka a jeho jednotlivých částí a soustav je nakonec člověku „vdechnut“ život. A naopak při umírání je nasloucháno poslednímu vydechnutí. Při oživování (resuscitaci) je to právě dech, co je zásadní obnovit. Dnes víme, že i když pacient nedýchá viditelně dostatečně, může být ještě zachována minimální funkce plic, a tedy nejedná se hned o prokazatelnou smrt. Je nutné vysvětlit, že dnes podle nejnovějších záchranářských postupů neplatí dogmaticky provádět vždy umělé dýchání. Tedy dnes při zástavě dechu a srdce je zásadnější provádět srdeční masáž a k tomu ještě navíc možno přidat dýchání, samotné dýchání by u dospělého nestačilo, neboť zástava dechu bývá zapříčiněna nejčastěji zástavou krevního oběhu (což ale s dýcháním také souvisí, neboť krevní oběh roznáší po těle vdechnutý kyslík a naopak z buněk odvádí škodlivý oxid uhličitý). U dětí je situace jiná, tam zástavu dýchání nejčastěji způsobí překážka v dýchacích cestách, kterou je optimální vyndat, vyklepat, vytřást a poté provádět umělé dýchání.

Dýchá každý živý organismus. V přeneseném smyslu slova dýchají i rostliny, pokud se bavíme o přeměně plynů. Každé malé dítě ví, že bez dýchání není život. Latinské přísloví říká: „Dum spiro, spero“. „Dokud dýchám doufám“. Pokud chceme člověka udržet při životě, musíme mu zajistit základní životní funkce, konkrétně srdeční činnost a spontánní nebo umělou plicní ventilaci. Díky rozvoji medicíny lze dnes již člověka udržet při životě na umělé plicní ventilaci i několik let.

Dýchání tedy bezpochyby patří mezi základní životní funkce, jelikož prostřednictvím dýchání do buněk dostaneme pro život nepostradatelný a ničím jiným nenahraditelný kyslík a naopak z buněk odvádějící a dechem vylučovaný kysličník (oxid) uhličitý. Denně se v lidském těle vytvoří zhruba 700 gramů oxidu uhličitého, který se musí navázat na hemoglobin a přes něj dovést do plic a odtud jej vydýchat. Kyslík se v krvi váže na červené krvinky, konkrétně na červené krevní barvivo neboli hemoglobin v červených krvinkách. Hemoglobin má dvě složky, a sice hem tvořený železem (na něž se kyslík váže) a globin tvořený bílkovinnou složkou. Hemoglobin zvyšuje transportní kapacitu krve pro kyslík 70krát a pro oxid uhličitý 17krát. Kyslík navázaný na hemoglobin ovlivňuje i barvu krve v tepnách na světlejší, na rozdíl od krve žilní bez vysokých hodnot navázaného kyslíku, která je tmavá. Při úplném nasycení krve kyslíkem činí obsah kyslíku v jednom litru cca 200 ml kyslíku, z čehož je 197 ml chemicky vázáno na hemoglobin a pouze 3 ml jsou rozpuštěny v tekutých složkách krve. Množství kyslíku navázaného na hemoglobin je dáno i množstvím hemoglobinu v krvi. Zdravý člověk má v jednom litru krve zhruba 150 ml hemoglobinu, přičemž 1 g hemoglobinu naváže 1,34 ml kyslíku. Ve tkáni se spotřebuje jednotlivými buňkami asi 50 ml, takže žilní krev má méně kyslíku, ale ne zcela zanedbatelné množství, kterého se např. využívá při resuscitaci a umělém dýchání. Malé množství rozpuštěného kyslíku v krvi je dáno nízkým parciálním tlakem. Tohoto jevu se využívá při léčbě na principu zvýšené dodávky kyslíku ke tkáním a buňkám, např. při otravách oxidem uhelnatým nebo kyanidy, při popáleninách, dekubitech jiných nehojících se chronických ranách, tím, že se zvýší tlak přiváděného kyslíku v hyperbarické komoře nebo inhalací více procentního kyslíku. Kyslík v tělních buňkách je v rozpuštěném stavu, kromě svalových buněk, kde se naváže na myoglobin, a tvoří ve svalech rezervu, pro případ rychlého, zvýšeného požadavku na dodávky kyslíku při tělesné práci, sportu apod.

Při zvýšené koncentraci kyselých škodlivin v těle nebo při zvýšení teploty se schopnost hemoglobinu vázat kyslík snižuje vlivem změny koncentrace vodíkových iontů. Při snížení teploty a poklesu kyselých látek se vazebná kapacita hemoglobinu a kyslíku zvyšuje. Vazebná kapacita hemoglobinu je poškozena přítomností škodlivin a toxických látek ve vdechovaném vzduchu. Malé množství takto neefektivně navázaného hemoglobinu je běžné (do 0,5 %), ale u kuřáků je takto škodlivě obsazený (navázaný) hemoglobin až v 8 %.

Prostou difúzí dýchací plyny (nejen kyslík a kysličník uhličitý ale i škodlivé plyny) přestupují z krve do mezibuněčného prostoru a následně do buněk, kde zajistí biologické oxidace. Difúze je závislá na koncentraci přestupujících plynů, velikosti přestupované plochy a rozpustnosti přestupujících látek v tekutině. Plocha přestupové membrány je plochou 300 miliónů plicních sklípků a z této plochy asi 70 m2 slouží k výměně plynů, neboť je v přímém kontaktu s krevními kapilárami. Přechod kyslíku přes membránu je 20krát slabší než kysličníku vlivem rozdílů tlaků. Difúze se snižuje v hlubších vrstvách tkání. Může se tedy stát vlivem omezené difúze kyslíku, že dojde ke snížení hladiny kyslíku bez zvyšování hladiny kysličníku uhličitého, čímž se dýchání nemotivuje a člověk se začíná postupně dusit. Poškození buněk může ale difúzi naopak urychlit. Následkem je prohloubené dýchání z vyšších koncentrací kyslíku se zvýšenou tvorbou kysličníku uhličitého.

Parciální tlak kyslíku v žilní krvi je 60 mmHg a v plicních sklípcích 100 mmHg, stejný tlak je posléze v tepenné krvi. Kysličník uhličitý má parciální tlak v žilní krvi (v plicních kapilárách) 45 mmHg a v plicních sklípcích okolo 40 mmHg. Rozdíl v kysličníku oproti kyslíku je menší. Aby došlo k jeho dokonalé výměně (přestupu), tlak by nestačil, je potřebná zvýšená dvacetinásobná difúzní schopnost.

Normálně se dostane z tepenné krve zhruba 25 % kyslíku do tkání. Při fyzické zátěži, kdy potřebují buňky více kyslíku k tvorbě energie, se zvýší využitelnost vdechnutého a přeneseného kyslíku i na 75 % kyslíku. Při nemoci, nedostatkem kyslíku vlivem špatného přestupu z krve, nedostatkem krve nebo z jiných důvodů se nemůže využitelnost zvednou ke 100 %.

Kyslík i kysličník jsou dobře rozpustné v tukových látkách. Při výskytu vody v plicních sklípcích je přestup plynů mezi sklípky a krví značně omezen. Rozpustnost oxidu uhličitého v tělních tekutinách je 20krát větší než kyslíku, proto je jeho obsah v krvi vyšší. Oxid uhličitý je především rozpuštěný v plazmě. Zatímco kyslík je většinově vázán na železo v krevním barvivu v červených krvinkách. Oxid uhličitý vytváří v krvi dále karbaminové sloučeniny, navázané na hemoglobin nebo proteiny (bílkoviny) v plazmě. Ale až 90 % oxidu uhličitého se v krvi nalézá ve formě hydrogenuhličitanu. Asi 30 % oxidu uhličitého se v krvi přenáší přes tzv. redukovaný hemoglobin (hemoglobin bez kyslíku), kdy hemoglobin naváže tento plyn a stává se karbaminohemoglobinem. Největší množství (65 %) oxidu uhličitého se transportuje jako bikarbonát (HCO3) uvnitř červených krvinek. Nejmenší množství oxidu uhličitého koluje v těle volně rozpuštěného v plazmě a jako kyselina uhličitá (sloučenina vzniklá navázání oxidu uhličitého a vody).

Za normálních okolností se 99,5 % oxidu uhličitého vylučuje z těla výdechem plícemi a jen 0,5 % ledvinami. Pokud plíce nefungují dobře, lze ledvinami vylučování zvýšit. Stejně tak naopak, při nedostatečném vylučování kyselých zplodin ledvinami, lze zapojit do vylučování více plíce, ale musí být zdravé.

Ve stáří a při plicním onemocnění se difúze plynů mezi plícemi, krví a buňkami snižuje. Při poloze vleže nebo při tělesné námaze se naopak průměrně o 20 % zvyšuje, jelikož jsou naplňovány další krevní kapiláry, které v klidu nebo v poloze ve stoje naplňovány nejsou.

Při výdechu se tělo zbavuje i dalším odpadních látek jako např. metanu původně ze střev, alkoholu a přibližně 250 dalších plynů (prchavé exhaláty), které lze prokázat a mnohdy i dokonce změřit jejich množství ve vydechovaném vzduchu.

Kyslík po průniku přes stěnu alveolů se dostane do krve a krví je veden do levé síně srdce, odtud přes dvojcípou chlopeň do levé komory, z níž vede aorta jako naše největší tepna, dělící se dále na menší tepny, tepénky až kapiláry (několik tisíc kilometrů) po celém těle. Kapiláry umí v buňkách kyslík odevzdat a přijmout kysličník uhličitý spolu s dalšími odpadními nebo škodlivými látkami a ty se pak kapilární krví vedou zpět směrem k srdci přes kapiláry slučující se v drobné žilky, žíly až dvě největší žíly naše těla (dolní a horní dutou žílu) ústící do pravé síně srdce. Dále přes trojcípou chlopeň je krev přečerpána do pravé srdečné komory a odtud je vedena přes plicní tepnu do plic, kde se oxid uhličitý odevzdá do vydechovaného vzduchu a přijme se za něj nový, další kyslík. Krev v plicních kapilárách teče pomalu ale plynule, jako v továrně pás, na který se něco nakládá a jiné se zase vykládá. Množství krve v plicích je ale dostatečné (pro dostatečný přestup plynů a látek). V každý okamžik je v plicích jedna desetina až pětina (0,5–1 litr) krve.

Takto přenosem látek v krvi spolupracuje dýchací a srdečně cévní systém po celou dobu života. Není možná změna nebo chyba v přenosu ani na jedné straně, jinak by látky v těle nesprávně kolovaly a nastávala by otrava (intoxikace). A pozor, pro tělo je nebezpečná i intoxikace kyslíkem natož kysličníkem uhličitým nebo jinými zdraví poškozujícími látkami procházejícími dýchacím systémem směrem do těla nebo ven z těla, jelikož si je tělo vytváří a prostřednictvím plic je odstraňujeme.

Dýchání v zásadě zajišťují tři složky dýchací soustavy. Nejprve jsou důležité svaly a elastická vlákna plic, způsobující roztažení hrudníku a plicní tkáně. Za druhé jsou to průchodné dýchací cesty a naposledy ale o to významnější jsou to plicní sklípky. Jsou sice až na konci, ale jejich funkci nahrazujeme nejobtížněji ze všech tří složek.

Dýchání, stejně jako naše srdce, se celý život nezastaví. Pokud ano znamená to závažnou chorobu nebo to způsobí naše vůle, ovšem to lze doporučit jen na velmi krátkou dobu, jinak se již začnou hromadit škodlivé a odpadní látky. Omezená doba zástavy dechu je přirozená při velké fyzické námaze, kdy se např. před zvednutím těžkého břemene zhluboka nadechneme a na chvíli při zdvihu zadržíme dech, abychom mohli zapojit více svalů včetně břišních, což jsou pomocné dýchací. Další přirozená zástava dechu na omezenou dobu je při potopení pod vodu, neboť dostane-li se voda nebo i jiná tekutina do plic je to závažná překážka pro dýchání, kterou jedinec sám nevyřeší a je nutné lékařské ošetření.

Dýchání jako proces lze rozdělit na dvě části. Zevní dýchání je výměna těchto dvou plynů mezi zevním prostředím (atmosférou) a přes plíce do krve, na základě rozdílů v parciálním tlaku vzduchu plicních sklípků a krve v plicních sklípcích, a vnitřní dýchání je přenos plynů krví k buňkám a od nich zase do plic a výdechem do atmosféry. Přenos plynů je zajištěn ventilací (změnami tlaku v plicních sklípcích) a difúzí (změnou koncentrace plynů v krvi a v alveolech). Dýchání nezajišťují tedy jenom plíce, ale průchodnost celých dýchacích cest, funkčnost dýchacích svalů umožňující nádech a výdech a také krev jako transportní činitel a buňky jako koncový příjemce a výdejce dýchacích plynů. Dýchání nelze chápat jen jako proces způsobený mechanickými změnami hrudníku, ale je řízen řadou integračních a mechanických mechanismů, které reagují na funkční stav a metabolickou úroveň jiných systémů, orgánů, tkání a buněk organismu.

Dýchací systém patří vedle trávicího systému k přední vstupní bráně pro rozličné škodliviny a mikroorganismy, které vyvolávají statisticky nejčastější onemocnění.

Dýchání je jediná periodická aktivita, při které se uplatňují vůlí ovlivnitelné i neovlivnitelné mechanismy, což umožňuje z jedné strany ponechat organismu jeho vlastní regulaci hospodaření s přivádějícími a odvádějícími látkami a zplodinami. Ale v případě potřeby, kdy organismus vlastní regulaci nezvládá, může nastoupit vědomá kontrola nad nádechem a výdechem, spojenými s odvodem škodlivin. Dýchací systém se přizpůsobuje ve své funkci změnám chování a emocím, vizuální, čichové a akustické informaci z vnějšího prostředí. Existuje ale i syndrom Ondininy kletby, při kterém je dýchání řízeno mechanismy fungujícími jen v bdělém stavu, tudíž ve spánku nepracují a pacient by nedýchal a zemřel. Opakem je syndrom automatického dýchání, kdy pacient při poškození nervových drah mezi mozkem a míchou nemůže dech ovlivňovat vlastní vůlí.

Dýchací systém se skládá ze systému horních a dolních dýchacích cest. K horním dýchacím cestám řadíme dutinu nosní nebo dutinu ústní (podle toho zda dýcháme nosem nebo ústy), nosohltan a vedlejší dutiny nosní. Dolní dýchací cesty začínají hrtanem, dále pokračuje průdušnice, průdušky, průdušinky zanořené již v plicích a naposledy vlastní plicní tkáň s plicními sklípky. V zásadě lze popsat dýchací cesty jako soustavu trubic vedoucích vzduch respektive dýchací plyny až ke koncovému „překladišti“ mezi zevním prostředím a vnitřním prostředím našeho těla, tedy plicním sklípkům (alveolům). V plicích se z důvodu morfologicko-funkčních zvláštností vzduch do jednotlivých částí (laloků a segmentů plic) nedostává rovnoměrně. V plicních vrcholech je vzduch nejlépe ventilován a na bázi (spodní části) plic jsou ale plíce lépe prokrveny. Což je dáno gravitací, proto kosmonauti v beztížném stavu mají prokrvení plic symetrické. Stav nesouměrnosti prokrvení ovlivňují dále choroby (záněty plicní tkáně) nebo i poloha těla. Ne všechny plicní sklípky mají tedy stejné množství kyslíku a oxidu uhličitého. Koncentrace se mění i při fyziologických dějích jako kašel, zívání, řeč, zpěv, spánek, práce, vyjádření emocí apod. Dojde ke změně respiračního kvocientu, kdy se liší množství vytvořeného kysličníku a spotřebovaného kyslíku.

Alveoly mají velmi tenkou stěnu, na které jsou sítě drobných kapilár (krevních vlásečnic) a zde dochází k vlastnímu přenosu kyslíku z nadechnutého vzduchu do krve a kysličníku uhličitého obráceně. Stěnu alveolu na průřezu tvoří pouze jedna buňka a to ještě miniaturní. Stejně tak stěnu kapiláry v plicích tvoří také jen jedna buňka. Vzduch a krev jsou v plicích od sebe vzdáleny (a musí překonat překážku) pouhé jedné tisíciny milimetru! Ovšem při nepříznivých podmínkách na plicní tkáni nebo ve složení vzduchu nebo krve není stejně i takto krátký přestup uskutečňován a člověk se dusí.

Za minutu přijme lidský organismus 250 ml kyslíku a vydá 200 ml kysličníku. Plicní sklípky se mohou přirovnat k listům na stromu, které jsou také koncovými na větvičkách stromu, mají i stejnou funkci přeměnu plynů. Alveoly a především jejich stěna jsou tedy zásadní pro správné dýchání, na což lidé mnohdy zapomínají. Laik se často domnívá, že pokud bude nadechovat čistý vzduch, má v dýchání vyhráno. Ovšem pokud se vlivem nemoci nebo dříve působících škodlivin plicní tkáň brání poškození těmito vlivy, dojde ke ztluštění alveolární stěny nebo dokonce tělo produkuje jako jednu ze známek probíhající infekce tekutinu nebo se omezí množství a průtok krevními kapilárami, a tím dojde k poruše dýchání.

Plíce potřebují pro dobré okysličení těla mít všechny alveoly fungující. V každé plíci je jich nejméně 350 miliónů! A kdybychom je rozložili vedle sebe, pokrývala by plocha sklípků cca 80–100 m2. To odpovídá téměř ploše tenisového kurtu. Přesto se plicní sklípky dokážou tak dokonale složit a naskládat do malého prostoru hrudního koše každého z nás. Plocha plicních kapilár je ještě větší, a sice kolem 140 m2. Větší velikost je dána potřebou dokonalého vylučování odpadních a škodlivých látek z krve do vydechovaného vzduchu (kysličníku uhličitého, vodních par a dalších těkavých látek). Tedy práce mají plíce, srdce a celý oběh krve dost.

Další velmi důležitou součástí dýchacího ústrojí jsou právě větve vedoucí k plicním sklípkům tzv. průduškový strom (bronchiální strom). Průduškový strom začíná rozdvojením průdušnice na dvě průdušky, zanořující se posléze do plic a zde pokračuje další mnohonásobné dělení průdušek.

Stěnu průdušek tvoří několik vrstev a jednou z nich jsou chrupavky, které umožňují nesplasknutí průdušek i na konci výdechu, při podtlaku. Určité množství dýchacích plynů tedy zůstává v dýchacích cestách a nedojde k jejich výměně. Jedná se o tzv. mrtvý prostor, prostor pojímající množství vzduchu nepřecházející do krve. Toto množství činí cca 150 ml z celkového množství 500 ml nadechovaného nebo vydechovaného vzduchu. Na začátku každého nádechu se do plicních sklípků dostává nejprve vzduch z mrtvého prostoru, tudíž směs obsahující nižší množství kyslíku a vyšší množství kysličníku uhličitého než v atmosférickém vzduchu, jelikož jde o zbytek předchozí vydechované směsi.

Za minutu činí mrtvý prostor velké množství až 1800 ml. Hodnota mrtvého prostoru se uměle zvětšuje používáním dýchacích pomůcek typu s maskou u potápěčů, u dýchacích přístrojů hasičů atd. Je nutné z tohoto důvodu pak navyšovat množství přiváděného vzduchu na jeden nádech, jinak by jedinec nadechoval vydechnutý vzduch a nedošlo by k výměně plynů prakticky vůbec a k postupnému udušení. Objem vzduchu nevyměňujícího se v dýchacím systému se s věkem zvětšuje (vlivem zvyšujícího počtu nefunkčních alveolů). Naopak objem celkového množství vzduchu nadechovaného i při maximálním usilovném nádechu se snižuje (vlivem schopností dýchacích svalů, plicní tkáně a krevní zásoby v plicních kapilárách), až vzniká tzv. stařecký emfyzém, kdy starší lidé nevyměňují tolik procent nadechnutého vzduchu jako mladí lidé a k tomu, když připočteme zvýšený výskyt plicních onemocnění ve vyšším věku, je dýchavičnost u seniorů jasně opodstatněná.

Tento objem zůstávající v dýchacích cestách jak při nádechu tak při výdechu jsou plyny, které ovlivňují zejména právě dýchací trubici, do plicních sklípků se nedostanou, ale mohou prostřednictvím sliznice bronchů také tělo velmi poškodit. Sliznice při působení škodlivin reaguje obranně zvýšenou produkcí hlenu. Tento hlen chrání sliznici a zároveň se na něho má nalepit škodlivá látka a pomocí řasinek na sliznici dýchacích cest. Řasinky se pohybují směrem ven a škodliviny odvádějí pryč z těla. Pohyb těchto miliónů řasinek připomíná veslařské týmy, kdy pracují všichni jedním směrem se společným cílem dopravit hlen na konec horních dýchacích cest.

Hlen nás informuje o stavu sliznice a jejího dráždění škodlivou, dráždivou, odpadní nebo dokonce toxickou látkou. Na tomto místě je potřeba si rozdělit dle pojmenování látky škodlivé, dráždivé, odpadní a toxické.

Škodlivá látka dýchání poškozuje sice ne příliš ale chronicky, dlouhodobě a vede k trvalé přestavbě plicní tkáně a postupnému snižování dýchací schopnosti. Škodlivou látkou je např. u dýchání prach.

Dráždivá látka také nepůsobí s velkou intenzitou, ale dojde k akutní, rychlé reakci dýchacích cest např. astmatickému záchvatu. Dráždivou látkou jsou různé alergeny, na které přecitlivělí lidé reagují právě astmatickým záchvatem. Při něm se dýchací cesty reflexně zúží. Sliznice se začne překrvovat, aby mimo jiné přílivem krve bylo ku pomoci více bílých krvinek zajišťující obranyschopnost. Překrvením stěna trubice otéká a stává se užší. Navíc sliznice dýchací trubice začne produkovat velké množství řídkého nebo vazkého hlenu (dle charakteru dráždivé látky a principu obrany našeho organismu). Hlen ulpívá na stěně a tím ji také zužuje. Dojde tedy k trojímu zúžení průsvitu dýchacích cest a výrazně omezenému dýchání.

Odpadní látky jsou ty, které tělo vyrábí a produkuje jako zbytek po metabolismu důležitých živin, při metabolismu jednotlivých buněk a celkové funkci. Odpadní látkou je při dýchání oxid (kysličník) uhličitý. Musíme jej pravidelně a dostatečně z těla vydechovat, jinak svým nahromaděním způsobí např. změnu pH (kyselosti a zásaditosti organismu). pH našeho těla se musí pohybovat neustále kolem 7,4 (s odchylkou 0,04), jinak se metabolismus a celkové fungování mění, až zastavuje.

Toxické látky ničí náš organismus nebo alespoň zúčastněné buňky ve své morfologii (stavbě, složení, vzhledu) nebo fyziologii (činnosti) ihned. Je tedy potřeba se jim nejvíce vyvarovat a bránit tělo před jejich vlivem a následným akutním poškozením.

Prach můžeme zařadit mezi látky jen škodlivé, pokud nemá žádné další příměsi, ovšem pokud obsahuje toxické přísady jako např. leptavé látky, může vyvolat vdechnutí takového prachu od zánětu plic až zástavu dýchání. Záněty plic vedle běžných příčin jako viry, bakterie, plísně eventuálně paraziti mohou způsobit i vdechnuté toxické látky jako produkty při hoření fosforu (fosfor je na vzduchu samovznětlivý) nebo nitrózních plynů.

Ne všechny látky lze ale jednoznačně zařadit mezi jednu z těchto skupin. Např. cigaretový kouř obsahuje až 4000 nepříznivých látek. Některé jsou toxické, jiné škodlivé nebo dráždivé. Cigaretový kouř obsahuje látky dráždící dýchací systém (ale i jiné systémy např. oči), toxické látky (jedy), mutageny (látky ovlivňující genetickou informaci v DNA chromozomů), karcinogeny (látky způsobující rakovinu), reproduktivně-toxické látky (látky zhoršující schopnost početí dítěte). Toxické látky zahrnují dále např. amoniak, akrolein, oxid uhelnatý (CO), formaldehyd, benzpyren, kyanid, nikotin, oxidy dusíku, fenol, oxidy síry. V tabákovém kouři bylo nalezeno více než 60 látek s karcinogenními účinky. Kouř z cigaret je zařazen do seznamu karcinogenů IA třídy (nejvyšší nebezpečnost). V místnostech, kde se kouří, byla naměřena zvýšená koncentrace radioaktivního polonia a olova.

Nikotin páchá značné a rychlé škody právě na řasinkách. Řasinky jsou jeho vlivem natolik poškozeny, že se jejich pohyb zastavuje a jsou postupně destruovány, což potom dovoluje dalším škodlivinám i karcinogenním proniknout až k plicím a dál přes přestup do krve i jinam do těla. Navíc nejen že jsou při kouření poškozeny řasinky, ale i se vlivem působení škodlivin tvoří více hlenu, který ale nemůže být dostatečně odváděn, jestliže řasinky nefungují dobře.

Dehtové látky vyvolají změny na stěně bronchiálních (průduškových) buněk. Tyto buňky se změní v nádorové, bují (rychle se množí), utiskují zbývající zdravé buňky a rychle se šíří i do vzdálenějších míst jako metastázy (druhotná ložiska). Obrůstání průdušek takovým zhoubným nádorem může průdušku zcela ucpat a stejně tak ucpe i krevní cévu tudy procházející. Postupně se tak znemožňuje průchod vzduchu a výměna plynů. Škodlivý dehet, který kouřem nadechujeme, se kumuluje v našem těle nejen v plicní tkáni ale i v lymfatických uzlinách, kde se organismus snaží tyto škodlivin zneškodnit, ale zatím dokáže zprvu jen zamezit jeho dalšímu rozvádění po těle ne zcela zničení. Po čase ale ani uzliny nezabrání dalšímu šíření.

Kumulace dehtu není nijak zanedbatelná, neboť několikaletý kuřák nainhaluje několik kilogramů dehtu. Je otázkou kolik byl schopný očišťovací schopností dýchacího ústrojí neabsorbovat a naopak vyčistit zpět ven.

Až 90 % pacientů s karcinomem plic a průdušek kouřilo nebo byli pasivními kuřáky, kdy někdo v jejich blízkém okolí pravidelně kouřil. Alarmující příznak tohoto nádoru je kašel s příměsí krve. Ovšem ten se objevuje často až při rozsáhlém rozsevu těchto nádorů po dýchacích cestách. Dlouho při svém rozvoji tento nádor nebolí, ani jinak o sobě nemusí dávat vědět.

Škodliviny dostaneme někdy do našeho těla na krátkou dobu záměrně, např. při rentgenovém nebo jiném vyšetření s kontrastní látkou. Kontrastní látku do těla dostaneme přes žilní vstup nebo nádechem a stejně tak se opět výdechem řada kontrastních látek z těla expeduje. Je tedy v tomto případě potřeba dostatečně prodýchávat svoje plíce po ukončení vyšetření a co nejdříve kontrastní látku dostat z těla ven.

Obecně ale krátkodobé prohloubené prodýchávání není žádoucí pro vznik hyperoxidémie a potencionálního útlumu dýchání. Ono ani krátkodobé prodýchávání např. při pobytu v přírodě nenese takové blahodárné účinky na zdraví dýchací soustavy jako pravidelné prodýchávání při sportu nejen v lese.

Škodlivé, dráždivé i toxické mohou být pro náš dýchací systém i některé vůně, parfémy a obecně aerosolové kosmetické přípravky. Vdechnutý lak na vlasy pochopitelně dýchacím cestám neprospěje, stejně tak i vdechnutý koncentrovaný parfém může vyvolat reflexní zúžení průdušek.

Člověk denně proventiluje přes dýchací systém až 10 000 litrů vzduchu, který obsahuje mnoho miliónů pevných částic, různých par plynů, mikroorganismy a další vedlejší složky.

Dráždivé nebo toxické látky stimulují receptory (snímače nervové soustavy) horních dýchacích cest a způsobí tzv. Kratschmerův apnoický (apnoe=bezdeší, zástava dechu) reflex, charakterizovaný reflexní rychlou zástavou dechu, okamžitým zúžením hrtanu a průdušek a napětím výdechových svalů, čímž dojde k zabránění vdechování dalšího množství těchto poškozujících látek. Současně přitom dochází ke zpomalení srdeční činnosti a změnám krevního tlaku, srdce a jiné tkáně, ale mají potom sníženou dodávku kyslíku z dýchání a také jiných látek (živin), které sice nesouvisejí s dýcháním, ale při sníženém dýchání a krevním oběhu jsou špatně po organismu transportovány. Dále si tělo pro orientaci situace zapojí čichový reflex, významný k analýze pachových vlastností vdechnuté škodliviny. Zástavou dýchání tělo koriguje i polykací reflex, neboť při nemožnosti polykání je znemožněn i jiný průnik škodliviny do těla. Při vdechnutí škodlivin z kouře dojde až k trojnásobnému zvýšení odporu v dýchacích cestách, trvající až 20 minut, způsobené reflexním zúžením dýchací trubice. Což je tedy prokazatelný důvod poškozování organismu i jen jedním vdechnutím škodlivin.

Zástavou dýchání je zabráněno vdechnutí i velkých okem viditelných pevných částic, které můžeme neopatrností aspirovat (vdechnout). To je např. princip zástavy dechu a zúžení dýchací trubice při průniku vody do horních dýchacích cest při potopení. Při delším pobytu pod vodou stačí, že se voda dostane na nosní sliznici a chlad z vody dráždí tváře člověka. Tento stav je nazýván ponořovací reflex a umožňuje člověku pobyt pod vodou bez rizika postupného postupu vody dýchacími cestami až do plic.

Průdušky se v plicích dělí na velkou skupinu stále menších a menších průdušek v plicích, které již nemají tak silné objímající chrupavky, ale mají jen kousky chrupavek, zajišťujících vyztužení. Drobné průdušky se rozdělují na nejmenší trubice tzv. průdušinky. Ty již žádnou chrupavku nemají a dokonce jim chybí i řasinková sliznice, protože řasinky a hlen by výrazně bránily přechodu plynů. Je tedy patrno, jak příroda má jednotlivé funkce dokonale promyšlené. Ví kde produkovat hlen a proč a kde již nikoliv, neboť by nadělal více škody než užitku. Průsvit průdušinek je u malých dětí menší než 1 mm, tudíž stačí, aby sem natekl hlen při zánětu z vyšších etáží (pokud dítě dobře neodkašlává) a dojde i k ucpání celého průsvitu průdušinek a k výraznému omezení dýchání, což vede ke kumulaci škodlivin…

Plicní sklípky mají velikost zhruba 0,3 mm a jejich stěna a její výstelka je natolik tenká, že vědci dlouho zkoumali, zda skutečně je a jaká. Aby byl povrch jednotlivých sklípků co největší, aby se na něm mohlo proplétat co nejvíce krevních kapilár a docházelo k velké výměně plynů, je systém tvaru sklípků jako pláství nebo jako kytiček na průřezu. Tedy aby bylo co nejméně prostoru mezi jednotlivými sklípky. Je tím zajištěn tedy obrovský povrch plicních alveolů (sklípků), jenž představuje čtyřicetinásobek celé plochy kůže lidského těla.

To jak dobře budou plyny přestupovat z nadechnutého vzduchu do krve a opět z krve do vydechovaného vzduchu záleží na: tloušťce stěny krevní kapiláry a plicního sklípku, koncentraci jednotlivých plynů, tlaku na každé straně přenosu a právě celkovém povrchu membrán.

Plíce, v nichž jsou zanořeny průdušky, průdušinky a plicní sklípky, jsou dvě, ale nejsou obě stejně velké, tudíž snížení kapacity jedné z nich nenese stejné důsledky na celkovou kapacitu dýchání. Levá plíce je menší, má jen dva laloky. Pravá plíce má tři laloky. Levá plíce je menší, jelikož v levé části hrudníku je uloženo také srdce a je tam tedy méně prostoru pro rozvinutí levé plíce. Na povrchu plic jsou dvě vazivové blány, mezi nimiž je malé množství tekutiny zajišťující plynulé klouzání těchto blan po sobě při nádechu a výdechu. První blána naléhající těsně na plíci se jmenuje poplicnice a druhá blána nazývaná pohrudnice, naléhá pevně na hrudník zevnitř a tím je zajištěno rozepětí plic při nádechu. Jak se díky dýchacím svalům hrudník rozšiřuje, rozpíná se i tato blána a tím následně i plíce. Při výdechu ale díky určitému negativnímu tlaku (podtlaku) v pohrudniční dutině (mezi poplicnicí a pohrudnicí) nedojde nikdy k úplnému splasknutí plic. K tomuto patologickému stavu by došlo, pokud by se zrušil podtlak v pohrudniční dutině průnikem vzduchu z okolí při otevřeném poranění hrudníku nebo při průniku vzduchu i z dýchacích cest při praskání trubice při chronické plicní nemoci a vzniku tzv. emfyzematózních bul (větších prostorů z popraskaných stěn drobných dýchacích cest, kde se vzduch jen hromadí, ale nevyměňují se plyny, neboť sklípky jsou popraskáním porušeny). Pokud plicní sklípky popraskávají více, je dech značně omezen. Pro člověka je zatěžující a nedochází k dostatečné výměně kyslíku a odpadních látek při deficitu nad 25 % povrchu alveolů.

Vniknutím vzduchu do pohrudniční dutiny plíce zrušením podtlaku splaskne, jako když přestihnete napínající gumu. Dokud nedojde zpět navození podtlaku mezi blanami, nedojde k rozvinutí plíce a umožnění nádechu. Pokud by došlo k tomuto tzv. pneumothoraxu na obou plicích (v obou pohrudničních dutinách, každá plíce má přirozeně svoji vlastní), člověk by se na místě udusil. Jestliže dojde k narušení dýchání jen v jedné plíci, dokáže druhá plíce zajistit výměnu plynů pro klidové dýchání. Je ale nutné otvor v hrudníku zacelit neprodyšnou vrstvou, aby se při nádechu do hrudníku nedostával další a další vzduch, který by mohl utlačovat fungující plíci a další orgány hrudníku. Při nádechu by vzduch šel sice dovnitř, ale při výdechu by ale ven zpět pronikat nemohl, jelikož otvor ucpou zbylé tkáně. Jedná se o tzv. ventilový pneumothorax. Ten ohrožuje pacienta nejen omezeným dýcháním ale především útlakem. Život by ohrožoval především dopad útlaku na srdce a velké cévy.

Poplicnice a pohrudnice i zmíněný podtlak jsou pro dýchací pohyby důležité a stejně tak je zásadní také tekutina mezi nimi. Fungování tekutiny mezi těmito dvěma blanami pokrývajícími plíce zvenčí a hrudník zevnitř je možné vysvětlit na principu dvou skel, mezi něž dáme tekutinu. Tekutina zajistí snazší klouzání skel o sebe, ale zabrání snadnému oddálení skel od sebe. Pokud vlivem zánětu tekutina chybí, blány o sebe při dýchání dřou, což pacienta bolí a tím dech zmenšuje a dochází k nedokonalé výměně látek. Pokud vlivem jiného zánětu dle příčiny nebo mechanismu vzniku nebo při nádorech primárních (vlastní, původní, hlavní nádor vyrůstá z poplicnice nebo pohrudnice) nebo metastatických (např. metastázy karcinomu žaludku) je tekutiny mezi pleurálními blánami více, nemůže se hrudník pořádně rozepnout a plíce naplnit vzduchem. Dojde opět k nedostatečné výměně dýchacích plynů. Pacient má potíže s dýcháním z nedostatečného nádechu z důvodu bolesti nebo neschopnosti roztažení hrudního koše.

Plíce dítěte po narození jsou světle růžové. Barva je dána barvou vlastní plicní tkáně a krví v kapilárách. Ovšem plíce dospělého člověka, a je bohužel jedno, zda žil či žije v městských aglomeracích nebo dál od měst, má barvu svých plic s tmavošedými skvrnami. Tmavošedá barva je daná nahromaděným prachem a jinou „špínou“ z ovzduší, které naše dýchací cesty nedokázaly vyčistit a zůstaly v plicích a nebyly např. dál odtransportovány lymfatickým systémem a zadrženy v lymfatických uzlinách nebo zlikvidovány jinak.

Plíce zajišťují jednu z částí dýchání (zevní dýchání). Ovšem při dýchání nedojde jen k výměně kyslíku a kysličníku uhličitého, ale také se z těla dostávají další neprospěšné látky jako éterické oleje, silice, aceton, alkoholové výpary. Plíce zajišťují i hospodaření s ionty a především vodou.

Vlivem dýchání se udržuje optimální koncentrace některých iontů v organismu. Ionty jsou zadržovány nebo vylučovány jinými systémy na podkladě koncentrace dýchacích plynů. Koncentrace iontů je dále ovlivněna množstvím zřeďující kapaliny, tedy vody. Na vodním hospodářství se plíce také významně podílejí.

Denně jsme schopni ztratit dýcháním cca 500 ml vody. Při horečce či z jiného důvodu zrychlenému a prodlouženému dýchání (tělo se zbavuje rychleji tepla uvnitř), může jedinec vydýchat dokonce několik litrů vody denně. Tím by se ale koncentrace iontů zvedla, což činnosti mnohých orgánů ohrožuje, tudíž je potřeba při zvýšeném dýchání vodu pravidelně doplňovat.

Dýchání je regulováno nevědomě nervově z mozkového kmene (prodloužené míchy) nebo vědomě z vyšších etáží mozku, chemicky, reflexně či farmakologicky.

Dýchací pohyby nejsou stále závislé na naší mysli, i když lze je vůlí vědomě ovlivnit (začít záměrně dýchat nepravidelně, mělce nebo hluboce, rychle nebo pomalu atd.). Centrum pro dýchání máme v mozku a v tzv. prodloužené míše. V prodloužené míše jsou uložena i další životně důležitá centra pro srdeční činnost a udržování krevního tlaku. Centrum pro dýchání má svůj vdechový a výdechový oddíl.

Vdechové centrum v zadní části prodloužené míchy má na starost vdechy a rytmus dýchání. Výdechové centrum v přední části prodloužené míchy zajišťuje zrychlení ventilace, zvýšením počtu nádechů a výdechů. Při klidovém dýchání je toto centrum inaktivní. Centrum dechu v mozku (v mozkovém kmeni) řídí délku dýchání, konkrétně včas zastavuje nádech. Chemoreceptory, dávající impulzy k jednotlivým centrům pracují především na základě zvyšujících hodnot kysličníku uhličitého a vodíkových iontů v tkáních. Z chemoreceptorů v mozku a míše vedou impulzy do center přes jazykohltanové nervy. Pacienti s chronickým onemocněním plic typu emfyzém, ale reagují především na koncentrace kyslíku v organismu. U nich není důležitá tolik vyšší koncentrace kysličníku uhličitého pro impulz k dýchání. K nádechu aktivují nižší koncentrace kyslíku. Tudíž pokud by dýchali v rámci své léčby vyšší koncentrace kyslíku, mohlo by se tím tlumit dechové centrum a následně dech jako takový.

Pro ovlivnění dýchání jsou i jiné receptory, ale ty se nenacházejí v centrální nervové soustavě.

Centrum dýchání pracuje nepřetržitě bez ohledu na jiné funkce mozku jako myšlení nebo regenerace při spánku. Za náš život je nutné vydat cca 500 miliónů příkazů pro nádech z centra směrem k dýchacímu systému. Poškození mozku, prodloužené míchy krvácením (cévní mozková příhoda, úraz) nebo zánětem nebo nádorem vede k velmi špatně léčitelné poruše dýchání. Dechy jsou pak jen lapavé (gasping) jako při prvních deších těsně po narození nebo jako poslední lapavé dechy před smrtí. Dýchací centrum vydá pravidelně impulz k dýchacím svalům. Centrum je řízeno také na základě koncentrací kyslíku a kysličníku uhličitého. Stoupne-li nebo klesne jejich fyziologická koncentrace, mozek reaguje změnou řízení dýchání (zrychlí, prohloubí nebo obráceně).

Důležité pro dýchání jsou koncentrace jednotlivých plynů, tedy nejen kyslíku ale i kysličníku uhličitého, čehož se někdy využívá v medicíně. Kdy se pacientovi pro dokonalejší ventilaci podává nejen kyslíku ale i určité množství kysličníku uhličitého, aby jeho hladina mobilizovala organismus k lepšímu dýchání. Je tedy jasné, že oba plyny musí mít své hladiny v optimálním (fyziologickém) množství, ani málo ani moc, jinak by činnost dýchání mohla být pozastavena, a tím snížena čistící funkce organismu od odpadních, škodlivých a jiných látek. Tělo si umí mnohdy poradit samo, což je nejúčinnější prostředek. Medicína a zdravotníci musí přemýšlet a pomáhat pacientům nejen pasivně škodlivé látky z těla eliminovat, ale především pobízet vlastní organismus k samočištění, které je nejpřirozenější a nejoptimálnější. Ovšem při onemocnění ne vždy je tělo připraveno a schopno účinně fungovat a to pak nastupují pasivní očišťovací léčebné metody v podobě farmakoterapie nebo přístrojové metody a další.

Chemoreceptory (přijímače změn koncentrací plynů) umí dát dechovému centru informaci i při tzv. bodu zlomu, při záměrné zástavě dechu, kdy už není možné dále dech zadržovat a dojde k nádechu.

Spánek snižuje ventilační reakce na zvýšení oxidu uhličitého až o 60 %. Ve spánku ale nereagujeme takto na nedostatek kyslíku (hypoxii), proto chrápající člověk se znovu zhluboka nadechne po krátké zástavě dechu, až stoupne oxid uhličitý. Citlivost organismu na zvýšenou koncentraci oxidu uhličitého se snižuje s věkem až o 50 %. Dušnost člověk pociťuje, až když se ventilace zvýší na troj nebo více násobek. Při inhalaci vyšších koncentrací oxidu uhličitého nad 7 % se v těle vyvolá relativně brzy zvýšená hladina tohoto plynu jeho nedostatečným vylučováním a současně také anestezie.

V dýchacích cestách je uloženo několik receptorů (přijímačů impulzů) ke změně dýchání. K reflexní změně dechu dojde při smrkání, kašli, řeči, reaktivnímu zúžení průdušek před pronikáním škodlivých a toxických látek.

Léky, které dech stimulují, jsou serotonin, acetylcholin, histamin, prostaglandiny a progesteron. Naopak útlum dechu mohou zapříčinit noradrenalin, dopamin, endorfiny a opiáty, anestetika, hypnotika, sedativa.

Za plného zdraví bychom neměli záměrně příliš dýchání ovlivňovat. Zrychleným a prohloubeným dýcháním si jedinec nemůže vytvořit „kyslíkové zásoby“. Pouze vydechuje větší množství kysličníku uhličitého a bikarbonátových iontů, čímž si způsobí iontovou nerovnováhu. Tělo pak prochází iontovou dysbalancí, kterou si z obranných mechanismů nezpůsobilo, reaguje např. svalovou křečí, poruchami pozornosti nebo i poruchami vědomí. Trénink zdraví je tedy pohyb, jenž je spojen se zvýšenou prací svalů, tedy potřebou dodávat do těla více kyslíku a navíc dochází k rychlejšímu metabolismu, tedy i vzniku odpadních látek, tudíž je potřeba více jich vydechovat. To je při pohybu přirozené a organismus si tak dech reguluje dle potřeby sám, ale změna dechu bez příčiny jen na základě naší vůle není podporou nebo utužováním zdraví ba naopak.

Někteří z nás využívají k dýchání a rozepínání hrudního koše především svaly hrudníku (tzv. hrudní dýchání) a jiní zase bránice (břišní dýchání), kdy posunem bránice nahoru nebo dolů se zvětšuje prostor hrudníku v poměru ke změně prostoru dutiny břišní. Bránice je ze svalové a fibrózní tkáně. Svalová vlákna zde probíhají ve třech vrstvách zkříženě. Tvoří rozhraní mezi břišní a hrudní dutinou. Okraj hrudní dutiny tvoří zpředu žebra a zespodu bránice. Přední okraj dutiny břišní tvoří břišní lis s břišními svaly a ze shora bránice. Při pohledu od zdola je bránice vyklenutá do hrudníku (hlavně na konci výdechu) a při pohledu zepředu je bránice kopulovitého tvaru opět s vyklenutím nahoru (při výdechu). Vpředu je bránice připojena na hrudní kost a vzadu k obratlům páteře. Bránice je inervovaná (řízená) bráničními nervy vycházejícími z míchy v oblasti krku, tudíž jdou podél krku dolů a dojde-li k poranění míchy v těchto místech, dojde k ochrnutí těchto nervů a znemožnění správného nádechu.

Ideální dýchání je kombinace obou typů dýchání – břišního spolu s hrudním. Tedy dokonale umožnit tělu nádech a výdech v klidu nebo při zátěži. Při ochabnutí svalů hrudníku a břicha se žebra stahují a bránice jde nahoru vlivem tlaku nitrobřišního obsahu, čímž je vzduch z plic vytlačován jako při vyfukování gumového míče. Naopak při nádechu jsou aktivovány svaly kolem žeber a bránice jde dolů, čímž se prostor hrudní dutiny zvětšuje a prostřednictvím poplicnice a pohrudnice se zvětšení hrudníku přenáší i na plíce, které se zvětšují a tím se zvýší objem plic a množství přijatého vzduchu. Bránice se posouvá při nádechu v klidu o 1–2 cm. Při maximální nádechu se bránice posouvá až o 10 cm. Změna polohy bránice zajistí změnu prostoru hrudníku až o 60 %. Při nedokonalém pohybu bránice je dýchání dosti omezené a tím i výměna látek v organismu. Poloha bránice mezi dutinou břišní a hrudní je dána i celkovou polohou těla. Při poloze na zádech se bránice tlakem orgánů břicha posouvá nahoru, tím se prostor hrudníku zmenší a tedy i následně při dýchání se bránice posouvá o svých 1–2 cm ale z vyšších míst. Při poloze na boku je bránice v horní polovině oploštěná, zatímco v dolní polovině je naopak více vyklenutá. Dýchací pohyby se potom projevují zejména na dolní polovině. Při pohybu bránice se navíc zapojují ještě vdechové a výdechové svaly mezižeberní zevní a vnitřní. Zevní mezižeberní svaly díky svým úponům k žebrům zprostředkují nádech. Díky kloubům mezi žebry a páteří se hrudník při nádechu rozšiřuje v dolní části směrem do stran a v horní části směrem dopředu. Mezižeberní svaly stahují žebra směrem dolů a tím nastává zmenšení hrudníku a zvýšení tlaku v hrudníku, čímž dojde k pasivnímu výdechu. Pokud má člověk změnu postavení páteře nebo žeber a nemůže se hrudník dokonale rozšířit při nádechu, je tělo zatěžováno usilovnějším dýcháním nebo nedostatečnou ventilací (výměnou plynů a jiných látek). Při nadměrném kyfotickém zakřivení páteře (u lidí s hrbem na zádech) je ztížený výdech, což způsobuje celkovou komplikaci s dýcháním, spočívající v dobrém okysličení ale nedostatečném vydýchání kysličníku uhličitého.

Břišní svaly se uplatňují při dýchání především při hypoventilaci (prohloubeném) dýchání a při expulzivních dějích (kašli, kýchání). Přímý, šikmý i příčný sval břišní se stahuje při výdechu a tím stlačí prostor břišní dutiny a vysune bránici, aby se zmenšil hrudník a vzduch se rychleji a lépe dostal z dýchacích cest. Při zvýšené tělesné aktivitě, sportu nebo namáhavém dýchání při nemoci (nejčastěji astmatu) se zapojí i další svaly hrudníku. K těmto pomocným dýchacím svalům patří svaly kloněné, kyvač hlavy, pilovitý sval a prsní svaly. Práce svalů při námahovém dýchání (zhruba 180 l/min) činí až 90 J/min. Energetická spotřeba dýchacího systému z celkové energie těla je nepatrná (cca 3 %), ale při onemocnění nebo z jiného důvodu namáhavém dýchání se dýchací svaly unavují a únavou snižují svou činnost.

Z celkového objemu nadechnutého vzduchu zajistila ⅔ bránice a zbytek ostatní svaly se zvětšením hrudního koše.

Hladké svaly (vůlí neovlivnitelné) přímo ve stěně dýchací trubice nezajišťují dýchací pohyby hrudníku ale průsvit dýchacích cest. Při nádechu se díky svalům trubice rozšiřuje a prodlužuje a při výdechu se zkracuje a zužuje. Tyto svaly neovlivníme vlastní vůlí, ale jejich činnost ovlivňují autonomní neboli vegetativní nervy, a ty je potřeba stimulovat acetylcholinem a adrenalinem. Napětí hladkých svalů ovlivní odpor dýchacích cest vůči proudění vzduchu. Odpor v dýchacích cestách vzniká třením mezi molekulami vzduchu navzájem a stěnami dýchacích cest. Tento odpor činí 80 % celkového odporu. Zbylých 20 % je dáno elasticitou dýchací soustavy a setrvačností hmoty a viskozitou v dýchací trubici.

K omezení dýchání tedy nedochází jen pod vlivem poruchy dýchací soustavy ale i nedostatečnou spoluprací se svaly, obsahem dutiny břišní a hrudní, nervy a jejich mediátory (např. adrenalin produkovaný v nadledvinách). I pacient s velkou tukovou vrstvou v břiše nemůže tolik bránici posouvat dolů, neboť břicho je již přeplněné tukem. I v klasické literatuře je popisován tzv. Pickwickův syndrom, kdy „tlouštík funí“ krátkým dechem s únavou a ospalostí. Pacient s vývojovou vadou zakřivení páteře, na kterou jsou připojeny žebra, se nemůže dokonale nadechnout deformitou celého hrudního koše.

Plné rozšíření hrudníku a dostatečný nádech vyžaduje dobrou elasticitu hrudníku a plicní tkáně. Plíce ztrácí elasticitu při onemocnění, po jejichž zhojení dojde k zvazivovatění postižené části dýchací soustavy. Při nádechu vzduchu do plic je potřeba překonat tuto elasticitu a také povrchové napětí, vázané na rozhraní dvou fází (tekutina – vzduch).

Síla pro naplnění alveolů je ovlivněná vztahem mezi povrchovým napětím a tlakem nádechu a tlakem atmosférického vzduchu. Při výdechu se alveoly zmenšují až o 20 % mimo jiné i snížením tlaku. Jelikož je ale v alveolech surfaktant a ten snižuje povrchové napětí v dýchacích cestách. Jestliže na konci výdechu se alveoly zúží, tak se zvětší vrstva surfaktantu a alveoly tedy zůstanou otevřeny i na konci výdechu (expiria).

Vrstvička surfaktantu se tvoří na konci šestého nitroděložního měsíce. Tato vrstva obsahuje tuky a bílkoviny. Při nedostatku této vrstvy v alveolech se dítě buď vůbec nenadechne, nebo jeho alveoly na konci výdechu kolabují. Tento stav je spojen s problematicky řešitelnými infekcemi dýchacího systému. Surfaktant se tvoří každému z nás neustále několikrát za hodinu stimulací při hlubším nádechu, vzdechu nebo zíváním.

Při nádechu se nitroplicní tlak snižuje a objem plic se zvyšuje. Toto snížení umožní nasátí atmosférického vzduchu do plic, neboť v tu chvíli je atmosférický tlak vyšší než tlak v plicích. Opačně je tomu při výdechu. Tlak v plicích se zvyšuje a je vyšší než atmosférický, proto vzduch vystupuje z plic, plíce se zmenšují. Na úrovni moře je atmosférický tlak okolo 760 mmHg. Při nádechu a výdechu se tlak v plicích mění minimálně. U zdravého člověka se mění při výdechu a nádechu (inspiriu) tlaky v alveolech v rozmezí několika desetin kPa. Při nadměrném nádechu, při fyzické námaze nebo při onemocnění plic se alveolární tlak mění i o několik kPa, což způsobí změny v pohybech kůže na hrudníku a krku a zvýšeným odporem dojde k menšímu návratu krve k srdci, což se projeví u dusícího člověka zvýšenou náplní, „naběhnutím“ krčních žil. Maximální výdechové úsilí může zvýšit tlak v dýchacích cestách na 140 mmHg. Zatímco maximální úsilí při nádechu způsobí podtlak -100 mmHg.

Surfaktant se tvoří vyvíjejícímu se plodu ke konci těhotenství. Pokud se dítě narodí předčasně a nemá ještě dostatek surfaktantu, má v plicích tak velké povrchové napětí, že není schopné nádechu. Navíc při tomto usilovném nádechu se poškozuje i výstelka dýchacích cest. Tento novorozenec tedy není schopen sám dýchat. Dostane uměle vyrobený surfaktant (jeho výrobu objevili britští vědci na konci osmdesátých let, čímž zachránili životy mnoha nedonošených dětí) a je připojený do normalizace dechu na dechový přístroj.

To jak svoje tělo šetříme, opotřebováváme a jsme schopni minimalizovat škodlivé vlivy a naopak uchovávat si potřebné složky jako vodiče škodlivin (míněna je nyní především voda jako nosič mnohých sloučenin) záleží na mnoha zmíněných vlivech, jako např. i na způsobu nádechu. To jestli se nadechujeme nosem nebo ústy a zda se nadechujeme mělce ale rychleji nebo hluboce a pomaleji. Pro každou položku je optimální určitá míra.

Nádech nosem je jednoznačně zdravější, neboť v dutině nosní se nadechovaný vzduch ohřívá, zvlhčuje a zbavuje škodlivin. V nose je bohaté cévní zásobení, čehož se využívá např. ve farmakoterapii a používání nosních kapek (a to nejen na rýmu), že jsou z nosu rychleji vstřebány do krevního běhu než např. při podání ústy. Ale zvýšené překrvení sliznice nosu je využíváno zejména při dýchání. Bohatá síť cév dutiny nosní sem přivádí dostatek krve, která je teplejší než vdechovaný vzduch a tím se tento vzduch ohřívá a nedráždí sliznice níže položených dýchacích cest.

Pouze pokud okolní vzduch má větší teplotu než je teplota lidského těla, tak vzduch neohřívá, neboť je již sám dostatečně ohřátý. Vzhledem k teplotě krve a jejího většinového množství vody dochází v nose k odpařování a tím se vdechovaný vzduch v nose zvlhčuje. To je důležité pro zachování zdraví řasinek v dýchacích cestách, potřebných k odstraňování prachu a dalších vdechnutých pevných částic z dýchacího ústrojí. Nečistot z dýchacího systému se tedy zbavujeme díky řasinkám a chloupkům a dále hlenu, který je v dýchací trubici produkován. Hlen je produkován pohárkovými buňkami a podslizničními žlázkami ve stěně dýchací trubice. Pevné složky, které se na hlen nalepí, jsou buď s hlenem z dýchacích cest vyexpedovány v nezměněném stavu, nebo se některé v hlenu rozpustí a nestávají se tím tolik škodlivé nebo lépe vylučitelné. Některé částice jsou v nose očišťovány elektromechanickou filtrací. Hlen pokrývá receptory (snímače podnětů), a proto při zvýšené produkci hlenu např. při rýmě je omezeno chuťové a čichové vnímání. Při rýmě ale zvýšenou produkcí hlenu je zachyceno více prachu, což napomáhá organismu vyrovnat se se základní příčinou vzniku rýmy a nemuset se zabývat ještě navíc ochrannou těla před působením škodlivin v nižších etážích dýchací trubice. V některých případech jsou ale právě vdechnuté škodliviny vyvolavatelé rýmy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vylučování odpadních a škodlivých látek z lidského těla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.