PhDr. Martina Muknšnáblová

Prevence nemocí: Nejčastější problémy na cestě k obnovení nebo udržení zdraví

Cover Photo: archiv autorky.

Vydání 1., Praha 2015

Všechna práva vyhrazena. Tato kniha ani její část, nesmí být žádným způsobem reprodukovány, ukládány či rozšiřovány bez písemného souhlasu autorky.

ISBN 978-80-260-8028-2

Úvod

Vezmeme-li v úvahu, co vlastně potřebujeme ke svému životu, dříve nebo později všichni přijdeme na to, že je to na předním místě zdraví. Někdo si to uvědomuje, hýčká si své zdraví a sám na sebe je hrdý, že dokáže mít své zdraví ve svých rukou a pozitivně jej ovlivňovat. Jiný ví, že by bylo dobré pro své zdraví ledacos udělat, jinak by naše zdraví nemuselo vydržet tak dlouho, jak si jedinec přeje, ovšem nechce si to přiznat proto, aby nemusel pro své zdraví jakkoliv měnit svůj zaběhnutý, pohodlný způsob života. Ovšem tito lidé jsou krátkozrací a nevidí nějaký čas dopředu, kde se objeví první potíže spojené s nedodržováním alespoň základních pravidel zdravého životního stylu. Další skupinu populace tvoří lidé, kteří by rádi pro své zdraví změnili životní přístup, ale neví jak, co je podstatné. Neposlední část populace je tvořena těmi, co již onemocněli nejčastěji civilizačním onemocněním (např. kardiovaskulární nemocí) a jsou již zdravotní situací nuceni neprodleně začít myslet na své zdraví, jinak by očividně směřovali k blízké invaliditě nebo i smrti.

Zdraví pro každého z nás znamená něco jiného. Pro všechny z nás je to ale jedinečná podmínka pro plnění svých životních snů a je jedno, jestli je to postavit dům nebo pracovat na vysokém postu nebo zaběhnout maraton či jen v klidu prožívat stáří po boku svých vnoučat a blízkých. Všichni potřebujeme k tomu, abychom kvalitně prožili svůj život, zdraví. Ne všem je do vínku dáno plné zdraví bez jakýchkoliv zdravotních potíží, ale to není důvod vzdávat boj, respektive je zde, o to více důležitější bojovat za udržení stávajícího zdravotního stavu bez rizika dalšího poškození. Na druhou stranu je tu řada lidí, kteří nepociťují momentálně žádné zdravotní potíže, mají dojem, že jich se žádná nemoc netýká, ale právě oni jsou velmi ohroženou skupinou. Nemoci srdce a cév či nádorová onemocnění o sobě nedávají dlouhou dobu (třeba i desítky let) vědět a kdo jim aktivně nepředchází, může být o to více potom překvapen rozsahem nemoci, jejími doživotními následky a komplikacemi pro běžný život.

Kde jsou tedy základy a možnosti, jak ovlivňovat naše zdraví?

Co můžeme všichni pro sebe udělat?

Co je to nezbytné pro udržení optimálního zdravotního stavu?

Podstata je vlastně jednoduchá!

Uvědomit si, co vlastně v životě skutečně potřebujeme a to bez výjimky.

Co je pro kvalitu a kvantitu žití nejdůležitější.

Všichni chceme prožít život plnohodnotně (byť představy jednotlivců se liší, a to není nic špatného) a tak setrvávat co možná nejdéle, do pokročilého věku bez tělesného nebo duševního omezení. Hned na začátku si musíme uvědomit, že všichni vycházíme ze společných základních požadavků k přežití, které však často nevhodně naplňujeme. Každý člověk má základní fyziologické potřeby (přijímat potravu a tekutiny, vylučovat, dýchat, spát, odpočívat, pohybovat se atd.) a ty jsou stejné pro každého člověka. Rozdíl je však v jejich uspokojování. Někdo upřednostní příjem potravy před spánkem i pohybem, jakoby jediný cíl měl dobře naplnit žaludek. Každý tyto potřeby uspokojuje, jinak by nemohl přežít, ale je otázkou zda dostatečně, správně a vyrovnaně vůči ostatním potřebám. Velká část lidí se zaměřuje především na uspokojení vyšších psychických nebo sociálních potřeb (láska, bezpečí, mezilidské vztahy apod.). I zde si ale musíme uvědomit, že budovat vztah, který chceme, aby nám vydržel, třeba starat se o své blízké (např. děti) a zajistit i jim pocit bezpečí, umožnit jim i sobě pohodlný život, to vše vyžaduje zdravé uspokojení právě základních fyziologických potřeb a na to teprve navazující zdraví. I jedinci, kteří smysl života postavili na těch nejvyšších potřebách jako seberealizace a duchovní zájmy, se neobejdou bez vyváženého zaměření na základní potřeby podporující udržení zdraví. Kdo se např. žene za pracovním nasazením s vidinou krásné, bohaté, úspěšné budoucnosti, s tím, že nyní žije s ohledem na sebe tzv. na dluh bez odpočinku, jakoby byl stroj bez nutnosti regenerovat a relaxovat, bez pestré a pravidelné stravy, ten se mnohdy ve zdraví své budoucnosti nedočká, neboť naše zdraví nepočká. Zdraví je každý den odrazem našeho života a každý den jej buď upevníme, nebo poškodíme. Nelze se s ním domluvit, aby počkalo, až bude čas se mu věnovat. Času budovat své zdraví máme všichni stejně a je jen na nás, jak s ním naložíme. Peníze, práce a všechny hmotné věci jsou neživé a počkají, ale naše zdraví jsou živé buňky, co stárnou, mění se (mnohdy nevhodných směrem k nemoci) každým okamžikem a nikdy nečekají.

Lidové rčení říká, že „žádný učený z nebe nespadl“. Není ostuda nevědět, co můžeme pro své zdraví udělat, ostuda je vědět a nedělat nic. Ostuda je možná slabé přirovnání, je to náš problém, naše cesta do záhuby. Nelze si odpustit ještě jednu moudrost „čin čertu dobře, peklem se ti odvděčí“. Naše zdraví máme ve svých rukou a je jen na nás, co se o svém zdraví budete chtít dozvědět a co pro své zdraví následně uděláme. A předně si stále připomínejme, že vše co děláme pro své zdraví, děláme především pro sebe a následně i pro ty, na kterých nám záleží.

1 Zdraví

Zdraví je stav úplné tělesné, duševní, sociální a spirituální pohody. Tuto definici sepsala Světová zdravotnická organizace (WHO) již v roce 1948, za účelem všem lidem vysvětlit podstatu zdraví, o což se bude snažit i tato kniha. Cílem této knihy je přiblížit čtenáři, jak jednoduše se postarat o to, aby zdraví, které je nám dáno při narození do vínku, bylo zachováno v co nejlepší formě co možná nejdéle. Mnohdy se nejedná o obrovské věci ale jen drobnosti, které pokud se dodržují, cítí se člověk a také vypadá o několik let méně. Často se hovoří o tzv. biologickém věku, který představuje kondici a zdraví našich orgánů a tkání. Není jednoduché biologický věk přesně stanovit, neboť jednotlivé orgány a části těla na tom nemusejí být stejně už např. z důvodu prodělání nějaké nemoci, úrazu nebo z dědičných dispozic od rodičů. Ale to už zabíháme k „zástěrkám“ jak se vymluvit, že toto mi bylo souzeno geneticky nebo toto mám po úraze, nemohu s tím nic dělat. Věřte, že se vším se dá něco dělat, ať už daný stav posunovat rychleji či pomaleji dopředu nebo alespoň udržovat v současném stavu a nenechat tak stárnout.

A co tedy prakticky naše zdraví je? Naše zdraví není jen být bez bolesti, kašle, snížení funkce některé části lidského těla nebo vnitřního orgánu a dalších somatických potíží. Důležité je si přiznat, protože abychom se cítili „fit“, musí být v pořádku i naše psychika. Psychika také nestojí v našem zdraví samostatně. Je ovlivněna zpětně mimochodem naším tělesným stavem (při bolestech většinou ztrácíme dobrou náladu a přicházejí chmury). Opačně to samozřejmě funguje stejně, kdy při špatné náladě až depresi se postupně dostavují i somatické potíže jako bolest hlavy, únava, nechutenství atd. Lze říci, že tělesné a psychické zdraví se vzájemně těsně ovlivňuje a nelze opomíjet ani jednu složku a věnovat se jen jediné. Na tomto pradávném poznatku je založený medicínský obor psychosomatika, který sleduje vývoj a léčbu nemocí vznikajících na základě společné nepohody tělesné a duševní. Víme, že na základě psychické újmy dochází dříve k zažívacím potížím (žaludeční nebo dvanáctníkové vředy), hormonálním (poruchy menstruace, plodnosti), kardiovaskulárním (vysoký krevní tlak, poruchy srdečního rytmu, rozvoj aterosklerózy atd.) a v neposlední řadě buněčným změnám (nádorová bujení nezhoubná i zhoubná).

Navíc psychický stav je dále ovlivněn i spirituální pohodou, jak jsme vyrovnáni duchovně. Každý z nás má nějaké vzory, víru, rituály, ideály, předsudky. Spiritualita není jen náboženství. Je to naše víra, která nám dává sílu v těžkostech a nesnázích řešit problémy a jít dál i v nezdaru, neboť naděje by s námi měla být co nejdéle, už právě z toho důvodu, jak moc nám naše psychika ovládá naše tělesné zdraví. Není výjimečné, že patolog při pitvě člověka, který měl údajně trpět pokročilým stádiem zhoubné choroby s ukrutnými bolestmi a vystupňovanými dalšími příznaky, nenajde na těle tohoto „na smrt tělesně nemocného jedince“ příliš vizuálních či laboratorních důkazů pro tak závažný stav. Prostě jsou lidé, kteří při pomyšlení, že jsou nemocní, skutečně svou nemoc tak začnou prožívat a podléhat jí psychicky, až i tělo boj vzdává na základě podlomeného psychického zdraví.

Sociální situace taktéž neovlivňuje jen naši psychiku ale samozřejmě i tělesný stav. Prostě vše souvisí se vším. Pokud budeme srovnávat možnosti výživy bezdomovce a sociálně ekonomicky nezávislého člověka, který ovšem myslí na své zdraví, chápe každý, jak je bezdomovec znevýhodněn. Bezdomovectví s sebou nese i další zdravotní rizika, nejen ekonomickou tíseň, ale např. to, že většina lidí bez domova velmi těžce nese svou sociální situaci a často, aby unesli tuto zátěž, obracejí se nešťastně k různým závislostem, které jim umožňují zapomenout. Nelze pochopitelně tvrdit, že pokud jsme např. ekonomicky nebo mezilidsky zajištěni a spokojeni, že vždy náš zdravotní stav prospívá. Toto je situace, se kterou si řada lidí neumí poradit, a přestože mají možnosti se na svém zdraví významně podílet, neví jak. Další problém je, že někteří neví, proč by měli už od dvaceti let pomýšlet na nějaké riziko kardiovaskulárního onemocnění jako infarkt, cévní mozková příhoda (mrtvice) nebo ateroskleróza. A už vůbec je nenapadá, že by měli již od rané dospělosti pomýšlet na prevenci nádorových onemocnění. Velká část populace se stále domnívá, že tyto choroby postihují až starší lidi kolem důchodového věku. Ale to je omyl. Věková hranice se stále snižuje, což je dáno nevhodným životním stylem. Zatímco před několika desítkami let se infarkt myokardu objevoval nejčastěji nad 50 let věku, dnes není problém najit v nemocnici třicátníka po srdeční příhodě, ať už po infarktu nebo mozkové příhodě. Ta je navíc vedle životního stylu často způsobena u mladých žen brzkým a dlouhodobým užíváním hormonální antikoncepce u rizikových dívek a žen. Životní styl je jasným odrazem naší sociální situace. Mrazí mě v zádech, když v nemocnici potkávám tyto pacienty, kterým je 25 let a jsou pohybově omezeni, např. doživotně farmakologicky udržováni při životě nebo dokonce ochrnuti na jednu polovinu těla, neboť prodělali některou ze zmíněných cévních příhod. Samozřejmě problematika příčin těchto nemocí je složitá natolik, že ve většině případů nelze ukázat na konkrétní problém, který byl zásadní příčinou u daného jedince, co tedy způsobilo jemu dané potíže. Navíc je to o to složitější proto, že řada lidí se proti svému zdraví proviňuje ve více záležitostech najednou a potom není jednoznačné označit konkrétně, které z těch provinění bylo příčinou infarktu, nádoru či mrtvice. Ta provinění budou ještě dále popsána v následujících kapitolách, ale v zásadě se jedná o životní styl (výživu, pohyb, odpočinek, stres), které můžeme svým jednáním velmi ovlivnit a svůj zdravotní stav upravit nebo minimálně nepoškodit.

Zdraví nemá jen hodnotu pro každého jednotlivce osobně, na prvním místě jistě ano, nicméně má i obrovskou hodnotu pro sociální skupiny kolem daného člověka. Od těch nejmenších skupin, např. dětí pro jejich rodiče, po partnerské vztahy, širší rodiny až po tu největší celospolečenskou skupinu. Musíme si uvědomit, že náš zdravotní stav není jen záležitostí nás samotných, ale ovlivňuje život našeho okolí. V rodinách jsou to častěji ženy, které si uvědomují, jak je dobré starat se o sebe, myšleno udržovat svůj zdravotní stav na takové úrovní, aby se mohly paralelně stále postarat o své děti nebo partnera. Ve zdravotnických zařízeních se denně setkávám se ženami, které právě dožene do nemocnice ta myšlenka, aby něco nezanedbaly, neboť potom by třeba nemohly pečovat o své děti, rodinu atd. Muži jsou v této problematice více lehkomyslní, i když výjimky potvrzují pravidlo. Nicméně dnešní ekonomika, kdy většina zvláště mladších lidí tzv. žije na dluh, ať už mají hypotéku na bydlení, auto, zařízení atd., žene i muže do stavu, být schopný vydělat peníze až do vysokého věku, než splatí všechny ty půjčky. Celospolečensky je zdraví neméně důležité. Nejde jen o tom, aby si každý splatil své pohledávky, ovšem celá společnost, stát, světadíl, planeta potřebuje zdravou a produktivní populaci. Nechci na tomto místě řešit sociálně ekonomickou tematiku státu, ale všem je jasné, že pokud bude v daném státě převažovat zdravá populace, bude stát prosperovat lépe, než když každý druhý bude nemocný, handicapovaný pro práci a závislý na jiné osobě. Řada států si toto uvědomuje a snaží se dostatečně pečovat o zdraví svého lidu. Česká republika měla tuto péči do doby listopadové revoluce velmi dobře nastavenou. Už od útlého dětství děti procházely celou řadou povinných preventivních opatření od kontrol u pediatra i stomatologa v rámci školní docházky, bylo povinné plošné očkování, ozdravné pobyty pro rizikové děti atd. Péče byla logicky organizována i pro dospěláky přes plošnou preventivní závodní péči, dostupnou adekvátní péči všem, zdravotní rekreace pro zaměstnance, širokou lázeňskou, doléčovací a rekonvalescentní péči atd. Dnes je péče o děti založena na dobrovolnosti a rozvaze rodičů a dospělák o sebe pečuje málokterý. Prevence nevyužívá většina populace, a zvláště lidé mladší důchodového věku. V případě běžných nemocí se doma léčí dnes s běžnou virózou jen minimum lidí, a jakmile je přejdou ty nejhorší potíže, ihned nastupují zpět do zaměstnání z důvodu omezení financí v době nemoci. Péče preventivní není už tolik vedená státem, jako tomu bylo dříve. Což na jedné straně je správně, protože každý by měl být za své zdraví zodpovědný především sám a měli bychom si uvědomit, co je důležitější, zdraví nebo momentální výše přísunu peněz. Nicméně na druhou stranu lidé často jako neodborníci neodhadnou závažnost situace a některé věci ohledně zdraví podcení a nikdo je na to neupozorní. Ovšem nechci považovat stát za nedbalý zdraví populace, neboť oproti řadě jiných i vyspělejších států je stále v ČR péče na vysoké úrovni, a to jak preventivní tak léčebná, ovšem už to není, tak jak jsme byli zvyklí z dřívějších dob, že tím, že jsme vstoupili do zdravotnického zařízení, bylo zajištěno vše, bez naší osobní aktivity. Prostě do jisté míry, dokud je zdraví zachováno nebo má jen drobnou poruchu je na každém jedinci, aby o své zdraví pečoval zejména on sám. Pokud však, ale dojde na závažné poškození, je už spíše na kvalitě zdravotní péče profesionálů, co lze s danou poruchou provést ke zlepšení situace. Ale na začátku je to vždy člověk sám, kam až to nechá dojít daleko a dokdy bude schopný sám své zdraví „kočírovat“ bez závislosti na zdravotnících.

Jak už asi vyplynulo, zdraví je naše nejvýznamnější hodnota, bez zdraví nedosáhneme tolik jako se zdravím. Je jasné, že ne všichni mají za cíl svého života být zdraví. Zdraví nebývá cíl, ale je to jeden z nejúčinnějších prostředků, jak i zcela jinak orientovanému cíli dojít, jak dosáhnout své mety, nebo ještě lépe, jak snadněji dosáhnout toho daného vrcholu svého životního snu. Zdraví je často podmínkou k dosažení. Jeden z bývalých představitelů vedení Světové zdravotnické organizace Halfdan Mahler kdysi prohlásil stále i dnes platnou větu: „Zdraví není všechno, ale všechno ostatní bez zdraví není ničím.“

Zdraví můžeme také definovat jako symbiózu jednotlivých složek člověka mezi sebou a následně symbiózu člověka a jeho prostředí. Symbiózu chápejme jako sounáležitost a neškodění si vzájemně, kdy všechny složky jsou v jednotě a člověk se zžil, přizpůsobil si a přizpůsobil se se svým okolím, jak s lidmi tak přírodou a jinými materiálními součástmi. Zde často lidé ale naráží na problém, který pak pramení v poškození zdraví. Např. řada lidí zná, jak by měl vypadat základ zdravého životního stylu, co by mu velmi prospělo a co mu naopak zásadně škodí, ale nedokáže svoje znalosti aplikovat prakticky, nedokáže si odepřít řadu svých neřestí a naopak dodržet pravidla správné životosprávy atd. A to právě přichází častý vnitřní boj většiny lidí. Tento stav je nadmíru zbytečný. Proč to dělám? Proč si úmyslně škodím? Kdyby mi škodil někdo jiný, hned bych proti němu bojoval(a), stěžoval(a) si na něho, vzdálil(a) se od něho. Tak proč nebojovat sami se sebou, proč si nepostěžovat na sebe a vyvést z toho patřičné důsledky!!! Sám nebo sama od sebe se vzdálit nemůžu! Takže nezbývá v dané situaci nic jiného než boj! A protože jsem to já, kdo bojuje, budu to i já, kdo určuje poločas zápasu, odměny a podmínky boje. To jsem tedy ve velké výhodě, která mi pomůže boj zvládnout, neboť každý vydrží jiné podmínky, má jiný zápal do boje a chce jiné výsledky. Pozor ale začátek zápasu si neurčujeme sami, ten začátek byl dnem našeho narození. Od této doby hra začala a hraje se v ní o všechno, neboť jak jsme si ukázali výše, zdraví je nade vše.

Zdraví je optimální a vyvážené fungování organismu. Moc dobře je zde právě slovo optimální, jelikož mnoho lidí má v průběhu svého boje různé menší nebo větší dílčí prohry, které je eliminují v tom, že už nikdy nedosáhnou absolutního vítězství s absolutním zdraví, prostě už nebudou nikdy zcela zdrávi. Ale to není důvod v boji nepokračovat, ba naopak. Jestliže my si boj koučujeme a my určujeme, co jak bude, my si boj přizpůsobíme svým možnostem současného zdravotního stavu a nejlépe si uvědomíme, jak moc pro sebe děláme a nejvíce uvidíme vlastních výsledků, které jsou tím správným motivem a motorem, proto pokračoval dál a stále, neboť to má smysl. A že to má smysl je pravda vždy, protože statistiky ukazují důkazy, jak by naše zdraví bývalo dopadlo, kdybychom pro něj nedělali nic nebo mu naopak svým ledabylým stylem života ubližovali (zvyšuje se počet pacientů s kardiovaskulárními i nádorovými onemocněními, klesá průměrný věk pacientů s kardiovaskulárním i nádorovým onemocněním)!!!

Zdraví můžeme chápat různě, např. nic mě tělesně netrápí, psychicky jsem v pohodě, plním své sociální role a jsem šťastně začleněn i v nějaké imaginární skupině a poháněn chtěnou energií a nevysvětlitelnou či neprokazatelnou silou.

Zdraví lze ale definovat i jako stav, kdy jsme schopni úspěšně reagovat na nástrahy a rizika z prostředí, ať už v podobě infekce, stresu, sociálního rozporu nebo přerušení energie. Na tomto místě by platilo, kdo je připraven, není zaskočen. Takže pokud budeme vědět, jak se připravit, budeme se chtít připravit a budeme mít správné podmínky na přípravu, jsme sami proti sobě, pokud to nezrealizujeme a nezačneme své zdraví podporovat, udržovat a chránit. Zní to jako klišé, ale jsme si jakousi policií pro své zdraví, naším úkolem je pomáhat a chránit J.

Původní definici o zdraví jako tělesné, psychické, sociální a duchovní pohodě je vytýkáno, že se jedná o subjektivní zhodnocení. Tedy jak jedinec určoval dle svých pocitů a příznaků, kdy je zdravý a kdy ne. To by skutečně mohlo být zavádějící, zvláště u jedinců, kteří si nechtějí připustit, že by mohli onemocnět, nebo že svému zdraví svým jednání škodí. Důležitá je schopnost a síla reagovat na nepřízeň okolí, což je objektivně vidět a sám jedinec se může přesvědčit, zda skutečně je na tom tak dobře, jak si myslel nebo nalhával sobě a okolí. A pokud člověk sám si danou situaci nepřizná, okolí mu nastaví zrcadlo, v horším případě nalíčí úmyslnou či neúmyslnou past, až jedinec sám pozná, že něco není v pořádku, někde je jeho zdraví omezeno a on je handicapován. Burešova definice zdraví z roku 1960 říká, že zdraví je potenciál schopností, vyrovnat se s nároky vnitřního i zevního prostředí, aniž by byly narušeny funkce organismu. Do této definice je potřeba doplnit, že se jedná o dosavadní vnitřní a zevní funkce. Vnitřní funkce je chápáno funkce vnitřních orgánů a zevní funkce jsou ty navenek průkazné jako např. pohyb a obecně mobilita, reakce na psychickou zátěž a zastávání nějakého sociálního statusu atd.

V roce 1977 Světová zdravotnická organizace vyhlásila celosvětový cíl – „Zdraví pro všechny do roku 2000“. Zamýšleno bylo tehdy zdraví takové, aby každý člověk byl schopný vést kvalitní společenský a ekonomicky produktivní život. Což zase potvrzuje řádky výše, a sice že každý si určí, jak moc chce podporovat své zdraví, co je jeho cíl. Někomu stačí společenský život večer u televize s cigaretou a lahvinkou vína a na důchod se z křesla zvedat jen v případě WC. Někdo jiný ale má touhu vést aktivní život se sportem, aktivní dovolenou ještě daleko po sedmdesátce. Někomu stačí být ekonomicky produktivní do takové míry, aby si zajistil finance na dalších dvacet let, ale někdo chce aktivně pracovat a ovlivňovat tok financí ještě dalších padesát let. Vycházíme-li z toho, že na začátku jsou oba vzorky lidí stejně staří a stejně „zdraví“, podobně jako když si koupíte stejně fungující auto, stejně staré, stejné značky. Tak pokud se majitel o své auto bude starat lépe, bude jej jeho auto vozit déle a i na delší trasy po krkolomných cestách.

Jaké jsou objektivní parametry třeba laboratorní, abychom řekli, že jsme zdraví? To je také velmi zajímavé, variabilní a s dobou měnící se. Vezměme v úvahu např. fyzičku a hodnotu krevních tuků u našich prapředků. Jak se dozvíte v následujících kapitolách řada nemocí, které jsou nejčastějším důvodem úmrtí populace v ČR, jsou tzv. civilizační nemoci. Tedy ty nemoci, které jsou v naší populaci časté a především jsou právě v souvislosti se způsobem života civilizace. Jsme sice dnes civilizovaní na rozdíl od našich praprapředků, ale je to prospěšnější vždy pro naše zdraví? Je lepší si pro obživu dojet autem a samou rozmazleností vybírat z nepřeberného množství často zbytečně tučných a sladkých pokrmů lákajících svou vůní a barvou (často umělou) nebo dojít několik kilometrů pešky, a potom být vděčný za základní živiny? S dobou, konzumním a pohodlným způsobem žití a tím pádem také narůstajícím množstvím civilizačním nemocí se mění, co je norma a co odchylka od normy, co je ještě zdraví a už přechod do nemoci. Což ale není skutečný stav, protože takto si jen odsouváme skupinu nemocných, jelikož by také podle některých objektivních měření mohl být každý druhý nemocný až invalida!!!

Pojem zdraví zahrnuje biopsychosociálněspirituální integritu, dále nenarušenost životních funkcí daného jedince a adaptabilitu k udržení homeostázy (stálosti vnitřního prostředí živého organismu). Adaptabilita by měla vést k harmonii a vyrovnanosti člověka, k optimální pohodě (jak už víme nejen psychické ale k pohodě ve všech složkách).

Zdraví nám umožňuje a zároveň by nás mělo ubezpečit a vést k samostatnosti se rozhodnout a vést zodpovědnost za vlastní životní osud a jeho sdílení.

1.1 Determinanty zdraví

Determinanty zdraví jsou složky, které ovlivňují naše zdraví. Některé dokážeme ovlivnit více, jiné méně a některé dokonce vůbec, což vypadá trochu skepticky, ovšem je nutno říci, že tím více bychom se měli snažit ovlivnit právě ty ovlivnitelné a strhnout výhru ke zdraví na svou stranu např. před svým osudem daným nejčastěji dědičnou vadou.

Faktory ovlivňující stav našeho zdraví jsou v zásadě tři: životní styl ruku v ruce se životním prostředím, genetika a zdravotní péče.

1.1.1 Životní styl

Životní styl zahrnuje v základě výživu, pohyb, odpočinek se spánkem, stres a životní prostředí. Životní styl je nutné brát jako celek. V této podobě má svůj maximální efekt. Tedy nelze se věnovat jen jedné části, např. správně se stravovat, ale nehýbat se. Nejnovější výzkumy potvrzují opak, než se lidé (i odborníci) domnívali dříve, dnes již víme, že je pro organismus prospěšnější občasně zhřešit ve výživě, ale hýbat se, než se držet velmi přísně dietně zkrátka a nehýbat se, říkáme tomu trendu „fit and fat“. Raději trochu tučné stravy navíc, pokud přidám pohyb, nežli tuky velmi omezovat, abych se pak nemusel(a) hýbat za účelem spálení nadbytečných kalorií. Optimum by bylo samozřejmě kombinovat obojí, s tuky to nepřehánět často a hýbat se pravidelně. Pozor psáno je nepřehánět a často, neboť zcela vyloučit či velmi minimalizovat tuky, také není pro tělo, potažmo zdraví žádoucí, neboť tuk tělo vyžaduje pro řadu metabolických pochodů. Takto bychom mohli pokračovat dále, když dodržím výživu a pohyb a budu se často stresovat, opět stejně tělu škodím. V některých situacích nelze vše vyloučit, nestresovat se vůbec nebo žít ve zcela zdravém životním prostředí. To je kupříkladu prakticky nemožné, jelikož panenská příroda v ČR je na tak minimálním prostoru, že je chráněn a neobývaný. Což dokazuje, že ne ve všech složkách můžeme být maximalisti. Naopak musíme se zamyslet, kde tedy lze více zabrat a dohnat nějaký prohřešek a především ovlivňovat s nasazením dle možností všechny složky, které ovlivňovat lze. Investice časová, silová i finanční se vždy vyplatí! Možná ne hned ale časem jistě, už právě proto, jak bylo psáno již v předchozí kapitole, pokud víme nebo nevíme či možná raději nechceme vědět, jak bychom dopadli, kdybychom pro své zdraví nedělali nic.

1.1.1.1 Výživa

Výživa by měla být především pestrá a kvalitní. Pryč jsou doby, kdy se pro zdravý životní styl měla řada potravin zcela vyloučit a jiné naopak zařadit a striktně se držet těchto několika potravin. Tělo potřebuje nejrůznější živiny, minerály, vitamíny, stopové prvky a ta jsou často obsaženy v různých pokrmech. Každý pokrm má ve zvýšeném množství některou složku a je důležité vědět, co konzumujeme a jak jednotlivé pokrmy během kde kombinovat, abychom zastoupili všechny živiny v adekvátním množství. Základními živinami v naší stravě jsou bílkoviny, tuky a sacharidy (cukry). V denní skladbě by měl být dodržen přibližně poměr těchto živin takto: bílkovin 10–20 %, tuků 30 % a sacharidů 50–60 %. Sacharidy a tuky jsou pro naše tělo energetickou složkou. Konzumovat bychom je měli především v první polovině dne, aby dodaly energii a naopak bílkoviny jako stavební prvky soustředit kromě pozvolné konzumace přes den tak na večer, kdy přes noc bude možná stavba jako regenerace starých a odumřelých buněk (vzhledem k vyplavování růstového hormonu ve spánku). Snídaně by mohla zahrnovat cca 20–25 % denní energie, oběd 25–30 %, večeře 15–20 %, dopolední svačina a odpolední 10–15 %. Toto lze individuálně lehce přizpůsobit, ovšem ne tak, aby energetický příjem převažoval ve večerních hodinách.

Sacharidy prospěšné pro naše zdraví, tedy ty dobře stravitelné a využitelné jako vhodný a pozvolný zdroj energie, máme zastoupené zejména v ovoci nebo pečivu (také v luštěninách, ale ty nekonzumujeme každý den). Denně bychom při racionální (zdravé) stravě měli přijímat 3–5 gramů sacharidů na kilogram naší hmotnosti. Pokud chceme svoji hmotnost redukovat, můžeme omezovat sacharidy přibližně na 2–3 g/kg hmotnosti těla (ne však méně, jedná se zde o minimální dávku) a naopak při potřebě navýšení hmotnosti navýšit sacharidy na 5–6 g/kg hmotnosti. Zdraví prospěšné jsou složené cukry, polysacharidy – cukry ovocné nebo z obilovin, luštěnin, rýže, zeleniny. Méně vhodný nebo jen v omezeném množství je oligosacharid, jednodušší cukr bílý řepný, upravený průmyslově – rafinovaný. Ovocné cukry dodávají energii pozvolna, delší dobu udrží hladinu cukru v krvi, rafinovaný bílý cukr právě naopak a člověk po jeho konzumaci má za krátkou dobu opět chuť na další cukr a už je v kolotoči přejídání a zvýšeného přijmu tohoto cukru dalece nad normu. Příjem sacharidů způsobí vyplavení inzulínu ze slinivky břišní, což umožní využití cukrů pro buňky. Ovšem inzulín také ještě blokuje vyplavení růstového hormonu, což vede k ukládání jednoduchých cukrů jako tuk v podkožním tuku. Růstový hormon se vyplavuje především v noci ve spánku, proto bychom měli sacharidy před spaním omezit a naopak pro energetickou vzpruhu je zařadit přes den, zejména ráno a dopoledne. Jako zdroj sacharidů je optimální ovoce, neboť vedle sacharidů přináší navíc vitamíny, minerály a vlákninu.

Ovoce upřednostňujme sezónní, to co nejlépe momentálně roste v našich zeměpisných šířkách. Ovoce z našich krajů je svým složením pro nás přirozenější a snáze stravitelné a jednotlivé prospěšné látky lépe využitelné. V zimě raději správně uskladněná jablka tuzemského dodavatele než banán. Nicméně jak už bylo psáno výše, každá potravina včetně ovoce má některou složku zastupitelnou více než jiná, tudíž nelze banány, jelikož nerostou v ČR zatratit, neboť obsahují hodně hořčíku, vápníku, draslíku a tak při drobných křečových stavech z nedostatku hořčíku zase sáhněme raději po banánu než domácí švestce apod. Stejně tak je tomu, pokud konzumujeme ovoce nějakým způsobem konzervované. Např. meruňky jezme buďto čerstvé nebo zavařené, i když samozřejmě varem se již ztrácejí některé výživné látky, např. vitamíny. Ovšem raději při zavaření nějaké vitamíny ztraťme, než abychom jiným způsobem skladování dostávali škodlivé látky pro naše zdraví, např. konzervací sušených meruněk neprospěšnými siřičitany zatěžujeme naše zdraví, především imunitní systém, dochází k bolestem hlavy, alergickým reakcím až k astmatickému záchvatu, zvláště u predisponovaných (již předem k astmatu náchylnějším) jedinců. Je pravda, že i tím nejlepším skladováním stejně dochází postupem času ke snižování množství žádoucích složek v daném ovoci. Souhrnně řečeno, ovoce vybírejme nejlépe sezónní, nekonzervované. Pokud není sezónní zrovna k mání, tak sušené ale bez konzervantů (siřičitanů), nebo raději zavařené taktéž bez konzervantů, nejlépe zavařené doma. Zde se nabízí další problém, a sice ovocné marmelády a džemy atd. Pokud je to jen trochu možné konzumujme doma vyráběné tyto ovocné marmelády. Nebo alespoň čtěme etikety na kupovaných produktech, mnohdy se totiž dočtete, že v malinové nebo rybízové či meruňkové marmeládě, je pouze 30 % ovocné složky, z čehož jsou 2/3 jablek a jen 1/3 což znamená 10 % daného ovoce dle názvu a zbytek (cca 70 %) je bílý cukr. Respektive cukr, který není našemu zdraví prospěšný! V této podobě si vlastně lidé kupují cukr ochucený ovocem různého druhu, toho levnějšího je pochopitelně větší podíl. Doma si vyrobíme pravý opak, kdy do marmelády můžeme dát 80 % ovoce dle vlastního výběru a jen přisladit cukrem na chuť. Pozor také na bílé cukry schované v různých müsli výrobcích, kde bychom očekávali zdravou složku výživy, ovšem opak bývá často pravdou. V řadě müsli výrobků je převaha cukru, ovoce a ořechy jsou konzervované siřičitany a jinými škodlivými konzervanty a vločky či kukuřičné lupínky jsou orestované na tuku s transmastnými kyselinami (jak se dozvíme v textu níže, těmi nejnezdravějšími). Zde opět platí, že doma vyráběné müsli je mnohem zdravější a mimochodem také levnější a to nemluvě o tom, že si do něho přidáte např. více té složky, která zrovna vám nejvíce chutná anebo ji ze zdravotního důvodu potřebujeme přijímat více.

Nelze odsuzovat některé druhy ovoce, všechno ovoce (každý druh) má svoje přednosti, jen dejte pozor na způsob skladování a v jaké potravině je ovoce třeba procentuální součástí, abychom za účelem přijímat více prospěšných látek z ovoce nepřijali i mnoho cukrů, tuků nebo dokonce chemických konzervantů.

Dalším bohatým zdrojem na sacharidy jsou obiloviny. Z obilovin vyráběné pečivo je vhodnější konzumovat celozrnné. Celozrnné pečivo z celozrnné mouky je z mouky mleté z celého zrna včetně slupky a klíčku bohatého na minerály. Celozrnné pečivo má vedle sacharidů více prospěšné vlákniny a z celého zrna (v mouce nebo z posypu pečiva semínky a zrníčky) do své těla dostáváme tolik potřebné a jinak nedostatkové stopové prvky a minerály. Pokud se zamyslíme nad správným poměrem živin sacharidy, bílkoviny a tuky, zjistíme, že sacharidy nejčastěji v podobě právě obilovin (pečiva, těstoviny) je vhodné konzumovat současně s každým pokrmem – masem, zeleninou, sýry a jinými mléčnými výrobky.

Těstoviny je zdravější také preferovat výběrové. Nejde nám o to, zda jsou italské nebo španělské, zda jsou aldente nebo bezvaječně, ale především z jakých obilovin jsou vyráběné. V současné době se dostává do podvědomí strávníků velice prospěšná těstovina – kuskus, vyráběná ze zdraví prospěšné tvrdozrnné pšenice semoliny. Obsahuje vedle zdraví prospěšných sacharidů také velké množství vlákniny. Např. tradiční špagety z běžné pšenice obsahují na 100 g jen 2,0 g vlákniny, zatímco kuskus má 10,0 g vlákniny na 100 gramů.

Bohatým zdroje sacharidů je také rýže. U rýže je stejně tak prospěšnější druh neloupaný, hnědý oproti bílé rýži, opět se jedná o neporovnatelný poměr minerálů.

Ve 21. století je novým poznatkem, že již neplatí, jak se dříve říkalo, omezte tuky, jíte hodně tučných pokrmů atd., ale dnes víme, že tuky v určitém množství potřebujeme a zejména omega 3 z ryb. Současným problémem je nadměrná konzumace sacharidů (není myšlený poměr vůči jiným složkám výživy, ale jejich absolutní množství v denním příjmu). Sacharidy konzumujeme bohužel mnohdy z důvodu jejich nízké ceny oproti bílkovinám a tukům (maso, sýry). Sami si zhodnoťte, zda sacharidy jako složka ve vaší stravě skutečně představují zhruba jen 55 %, v absolutním denním množství, přibližně 4 gramy na kilogram. Sacharidy sice představují zdroj energie, ovšem pro populaci řešící ukládání nadměrných energetických zásob do podkoží je podstatná informace, a sice sacharidy požívané krátce před tréninkovou činností nefungují správně jako momentální zdroje energie pro trénink. Pokud totiž cukry zkonzumujeme krátce před tréninkem, sportem nebo jinou tělesnou činností, jejich zvýšená hodnota v krvi během několika minut nastartuje vyplavení inzulínu, který sníží hladinu cukru v krvi a on tam posléze chybí jako energie pro práci svalů při tréninku. Tudíž svačinku eventuálně ne hned před tréninkem a stejně tak ne hned po tréninku, aby si tělo bralo energii z nahromaděných tuků a ne z dodaných sacharidů. Výjimku tvoří trénovaní lidé, kteří neprovozují sport za účelem spalování tuků.

Bílkoviny jsou zastoupeny zejména v mase, luštěninách, mléčných výrobcích, vejcích, ořechách atd. Bílkoviny jsou stavební buněčnou složkou ale také transportní (přenos jiných látek v krvi), nutriční (výživovou, jsou zdrojem energie při nedostatku cukrů nebo tuků), jsou také potřebné pro tvorbu hormonů, enzymů atd. Denně by bylo dobré zkonzumovat 0,7–1,0 g/kg hmotnosti. Běžný občan ČR má problém často dosáhnout na tuto normu. Doporučuji zpočátku vysledovat pokrmy s dostatkem bílkovin a naučit se z etiket potravin skládat svůj jídelníček tak, aby strava opravdu měla vyvážený poměr živin zhruba (bílkoviny, tuky, sacharidy – 1,5:3:5).

Bílkoviny se skládají z aminokyselin, kterých je zhruba 200, ovšem 9 z nich je tzv. esenciálních, tedy těch co si neumíme sami v našem těle nijak vytvořit a jsme proto odkázáni na jejich příjem potravou. Ne všechny potraviny obsahující dle etikety bílkoviny, ale obsahují všechny tyto esenciální aminokyseliny, např. luštěniny, obiloviny, ořechy atd. Naopak všechny potřebné bílkoviny i aminokyseliny jsou v mase, vejcích, mléce a mléčných výrobcích, sýrech atd. Jsou to tzv. kompletní bílkoviny, tudíž stačí jejich konzumace pro dostatek denní dávky všech bílkovinných složek. Zde je zřejmé, jak musí být vegetariáni obezřetní ve výběru potravin, aby je poskládali tak, aby dodali denně všechny potřebné aminokyseliny. Musí dodržet kombinaci např. fazole s rýží, ořechy s obilninami atd. Musíme si uvědomit, že bílkoviny jsou základním stavebním prvkem v naší stravě. Bez stavebnin není možné postavit nic dobře, ani dům ani naše tělo. Pokud nebudeme dodávat např. dětem a je to myšleno již od doby prenatálního vývoje (vývoje v době těhotenství matky, před porodem) dostatek kvalitních bílkovin a poměrově budou ve stravě převažovat ostatní dvě složky (cukry a tuky), nebude se jejich organismu stavět správně. Ale i dospělák potřebuje bílkoviny jako stavební složky, neboť buňky se neustále obnovují, některé pomalu (kosti) ale jiné velmi rychle (určitý typ bílých krvinek žije jen 3 dny).

Problematické je někdy najít potraviny s vyšším obsahem bílkovin bez zvýšeného množství cukrů a tuků, jelikož ne vždy máme potřebu přijmout v jedné potravině, kde se nachází bílkovina i „horu“ sacharidů a tuků a tím si vyčerpat i jejich denní příjem. Tím jsou myšleny např. některé druhy obilovin nebo luštěni. Jsou sice velkým zdroje rostlinných bílkovin, ovšem i sacharidů (těch dokonce více). Je důležité domýšlet a ten den co konzumujeme luštěniny nebo těstoviny, není už moc prostoru pro sladké pokrmy – i např. ovocné. Nebo zase masité výrobky dodají živočišné bílkoviny ale i velkou škálu tuků. Potravinami „specializovanými“ na dodání zejména bílkovin jsou – tvaroh (zejména nízkotučný) nebo želatina. Sama tyto potraviny ráda konzumuji, neboť vím, že dodám např. jednou vaničkou (250 g) tvarohu polovinu denní dávky bílkovin (30 gramů) a druhou polovinu dodám již snadno, jako složku jiných potravin, na které mám prostě chuť ať už z řad obilovin (pečivo, těstoviny) nebo jiných mléčných výrobků (pudinky, jogurty, sýry) nebo různých zrníček a semínek a pochopitelně také masem. Tím vším dodávám vedle zbytku bílkovin také dostatek cukrů i tuků.

Bílkoviny vedle své stavební funkce také velmi prospívají při redukční dietě. Dobře zahánějí hlad a především dokáží na sebe vázat vodu, která by jinak unikala do tkání a mezibuněčných prostorů, tuku atd. Tedy zadržovala se, vedla k otokům a nárůstu hmotnosti. Mnohdy lidé při začátku diety omezí jakýkoliv příjem stravy na minimum, čímž se omezí jen na minimální množství sacharidů, aby vůbec mohli přes den nějakým způsobem fungovat právě ze sacharidových zdrojů energie, ovšem mají rapidní pokles bílkovin, voda se zadržuje v těle a hmotnost neklesá. Proto při snaze zhubnout je důležité udržet příjem bílkovin. Mnohdy stačí i jen úprava jídelníčku a kila jdou dolů sama. Nelze ale stravu, i když dietní položit jen na převaze bílkovin, neboť nenesou tolik energie a v tom případě by si tělo bralo energii z vlastních zásob, což by v dlouhodobém stavu představoval poruchu metabolismu až v extrémním případě autoimunitní patologický stav, kdy by naše tělo poškozovalo samo sebe k nezvratným pochodům vedoucím ke smrti (mentální anorexie, mentální bulimie). Navíc následně při navráceném příjmu jakýchkoliv sacharidů by si zásoby tělo ihned doplnilo a ještě mnohem více (tzv. jojo efekt u nevhodných razantních redukčních diet). Je ale nutné také podotknout, že i při nadměrném přijmu, se nadbytek bílkovin uloží jako tuková zásoba. O výběru rostlinných a živočišných bílkovin nechci diskutovat, neboť bychom měli konzumovat taktéž vyváženě obojí.

Organismu vstřebává kolem 98 % přijatých živočišných a jen 80 % rostlinných bílkovin. Potraviny s rostlinnými bílkovinami (např. luštěniny) mají navíc, jak již bylo řečeno, také vhodné cukry (polysacharidy) a vlákninu. Živočišné bílkoviny – maso, vejce, sýry mají zase tuky, samozřejmě že rybí maso má větší podíl zdraví vhodnějších tuků.

S bílkovinami se to také nesmí přehánět, protože při jejich metabolismu vzniká dusík, jehož se organismus zbavuje pomocí jater a ledvin. Tyto orgány by byly při zvýšené konzumaci přetěžovány, zvláště pro ledviny je nutné při zvýšené konzumaci bílkovin (ať už náhodně při vepřových hodech nebo záměrně při silovém tréninku) dostatečně pít. Je tedy nezbytný správný poměr a přiměřené denní množství jednotlivých složek potravin.

Tuky jsou důležité pro tvorbu buněčných membrán, jako zdroj energie (tělesný tuk, kolem orgánů, v podkoží), pro tvorbu žluče, vitamínu D, regulaci tělesné teploty, rozpustnost a vstřebatelnost vitamínů A, D, E, K, správné funkce kůže atd. Denně bychom měli zkonzumovat zhruba 70–80 gramů tuků (přibližně 1,5 gramu na kilogram hmotnosti těla) a to s převahou nenasycených tuků, minimálně 2/3 ze všech přijatých tuků. Jak je psáno výše, tuky především přijímáme z masa, mléčných výrobků, vajec, ořechů apod. Tak jako sacharidů je více druhů a my bychom měli raději přijímat ty sacharidy, které dodávají energii pomalu, pozvolně dlouhodobě a udrží hladinu cukru déle v normě, tak i tuky lze rozdělit do dvou zásadních skupin, a sice rostlinné a živočišné anebo také tuky s převažujícím obsahem omega 3 mastných kyselin nebo omega 6 mastných kyselin. V tom je zásadní rozdíl.

Omega 3 tuky jsou pro zdraví prospěšné, neboť snižují hladinu škodlivého cholesterolu (LDL) a naopak zvyšují hladinu zdraví příznivého cholesterolu (HDL). Již delší dobu je všeobecně známo, že ne každý tuk je škodlivý a že bez tuků bychom např. špatně tvořili hormony a ukládali některé v tucích rozpustné vitamíny (vitamíny A, D, E, K). Ovšem LDL cholesterol se ve vyšších dávkách ukládá do cév a způsobuje aterosklerózu (zpočátku tvorbu aterosklerotických plátů ve vnitřní vrstvě cév, což není klinicky patrné, až když postoupí ateroskleróza do dalších stádií, vytvoří na stěně aterosklerotické pláty, které omezují pružnost cévy a její přizpůsobivost např. při fyzické námaze nebo stresu je roztáhnout a tím eliminovat zvýšení krevního tlaku způsobené vyplavením adrenalinu až po riziko vzniku ateromového vředu a následné tvorby sraženiny a ucpání průsvitu cév krevní sraženinou, trombem a po utrhnutí a zaplavení do úzkého místa embolem). Oproti tomu omega 3 mastné kyseliny neucpávají cévy a zužitkujeme je právě pro různé energeticky náročné biologické pochody. Zvýšená konzumace škodlivých tuků (omega 6) tudíž vede k jejich ukládání do stěny cévní, což způsobí nepružnost cév a vysoký krevní tlak a následně další poškození cév tvorbou mikrotrhlinek ve stěně cévní při jejím přemáhání při vysokém přetlakování nepružného průsvitu, následně se v mikrotrhlinkách snáze ukládá další tuk a tvoří sraženiny. Ovšem je nutné upozornit na to, že pokud tyto mikrotrhlinky ve stěně cévní vznikají např. při stresu a vysokém krevním tlaku, dochází také k ukládání tuků do stěny cévní, neboť je narušena vnitřní vrstva cévy, která je nesmáčenlivá, a tím se povrch stane smáčenlivým a hrozí výrazně vyšší riziko tvorby sraženin (trombů a posléze embolů). Jednoduše řečeno, ať se zvyšuje krevní tlak a následně poškozuje cévy vysokým tlakem, způsobeným nadbytkem tuku nebo stresem nebo jakýmkoliv jiným např. zánětlivým patologickým procesem v cévě, je narušena její nesmáčenlivost, tuky se začnou ukládat rychle a jedinci hrozí vysoké riziko kardiovaskulárních (srdečněcévních chorob i jiných – infarkt myokardu, cévní mozková příhoda, ateroskleróza tepen dolních končetin s rizikem amputace končetiny, chronické selhání ledvin atd.). Ateroskleróza není zapříčiněna jen zvýšenou konzumací tuků. Podle složení tuků, respektive obsahu mastných kyselin také tuky dělíme na nasycené (živočišné tuky zvyšující LDL cholesterol) a nenasycené (rostlinné, nezvyšující LDL cholesterol) a hydrogenové (průmyslově upravené rostlinné tuky, konkrétně nenasycené na nasycené – zejména margaríny, ztužené tuky atd.).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prevence nemocí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.