Maja Kadlečíková

Modré diaľky

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Maja Kadlečíková, 2022
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2022
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2022
Layout © Marta Blehová, 2022
969. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1001-6 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1002-3 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1003-0 (ePub)

Hedviga bola fajn, len trochu pomýlená. Všetko totiž brala vážne. Keď jej Tomáš povedal, že by pre ňu aj srdce na dlaň položil, vrhla sa na neho a so slzami v očiach ho prosila, že ona chlapa bez srdca nechce. Keď jej silácky oznámil, že správny chlap nemá srdce, hodila doňho vankúš a rozčuľovala sa, prečo sľubuje to, čo jej nemôže dať. Tomáš vtedy pokrútil hlavou, vstal z kresla a odišiel. Po čase sa vrátil, Hedviga bola dobrý človek. Akoby ani neprerušili rozhovor sa ho spýtala, či by jej nemohol ponúknuť tú károvanú košeľu, pretože po nej dlho túži a tú vie, že má. A so sklopeným zrakom dodala, že by jej ho tá košeľa navždy pripomínala. Keďže ju mal na sebe, dal si ju s pobavením dole a ako tak stál pred pehavou brunetkou s odhaleným hrudníkom, zmocnilo sa ich to, po čom sa niekedy dvaja ľudia vezmú. Vzali sa, Hedviga mala všetky príznaky tehotenstva. Začala jesť trikrát toľko, bruško rástlo, dostavila sa ranná nevoľnosť. K lekárovi však nešla, načo. Vedela, že po prudkom ohňostroji telesnej žiadostivosti, ktorá je naprogramovaná nejakým kódom, spustí sa aj keď to vôbec nečakáme, sedem z jej desiatich kolegýň otehotnelo. Práve v tom čase si zvyšovala vzdelanie: chodila na rýchlokurz štatistiky, a tak jej rovnica pravdepodobnosti potvrdila, že čaká dieťa. Tomášovi to oznámila so skalopevným presvedčením v hlase a keďže on žiadny kurz neabsolvoval, nevedel, čo má robiť. A tak urobil to, čo sa od neho očakávalo.

Vtedy sa dozvedel, že aj on prišiel na svet týmto bežným spôsobom. Pri prvej runde lacného alkoholu mu otec povedal, že práve čisto ľudskému správaniu sa vďačí za svoje jestvovanie. Po piatej runde oznámil, že inak by si jeho mamu určite nezobral. Tomáš sa nikdy nedozvedel, že sa s ňou oženil až po jeho narodení. Ku svadbe sa začalo schyľovať, keď sa na rande pod lipami s otcovou novou známou, jeho mama spolu s ním, bol vtedy uvrešťaný uzlíček utopený v perinke, posadila na lavičku a dala sa s paňou s nervóznym pudlíkom a červenými nechtami do reči. Otec chvíľu pozeral na druhú stranu chodníka, potom sa zodvihol a odišiel. Dáma s vysoko natupírovanými vlasmi si to ale nevšimla, lebo už mala celú tvár zapichnutú v perinke a žužlala o tom, aké sú deti roztomilé. Až do chvíle, kým jej Tomášova mama nevysvetlila, že ak si vezme otca, bude si musieť jeho malého adoptovať, lebo Pavol sa jej zveril: syna sa nikdy nevzdá. Bol to číry výmysel? Vôbec nie. Tomášova mama prosto verila každému slovu. Keď porodila, Pavol kľačal na kolenách a dušoval sa, že on sa malého nikdy nevzdá a aj keby mu ho nechcela dať, určite dosiahne, aby si ho mohol osvojiť. Ružena teda vôbec nechcela naštrbiť jeho rodiaci sa vzťah, len sa vybrala na dohovorenú schôdzku, pretože opäť všetko vzala vážne. Pri tom ako prala v rukách, kľačiac na kolenách, vo vani v studenej vode oblečenie svojho milovaného, ktorý ju sem-tam požiadal o túto ženskú záležitosť, pozorne mu prezrela vrecká. Čo ak by tam bolo niečo, čo by pri praní znečistilo a tým znehodnotilo jeho šaty? A našla lístoček: „Moja jediná na celom svete, zídeme sa v parku na lavičke pod lipami.“ Hoci ju prekvapilo, že sa týmto romantickým spôsobom ozval po niekoľkých mesiacoch od narodenia Tomáša, špinavé oblečenie jej väčšinou nechal v igelitovom vreci pri dverách, potešila sa. Tak predsa budú mať život manželský, hoci obrúčku jej na prst nenavliekol. Namaľovala sa teda, malého zabalila do perinky a hor sa za hlasom svojho srdca. Keď zbadala dvojicu na lavičke zabratú do rozhovoru, pričom sa pani s červenými nechtami z času na čas zapýrila a krútila nejakým prstienkom na prste, vôbec ju to nevyviedlo z miery. Bola presvedčená, že má prehľad a všetko pod kontrolou. Zrejme jej milovaný našiel nejakú bohatú pani so psíkom, ktorá si chce malého Tomáša, napokon, ona ako slobodná matka toho veľa nedostane, adoptovať. A zrejme jediná láska jej srdca je odhodlaná, súdiac podľa ruky dôverne zasunutej poza chrbát panej so psíkom, si kvôli láske k nej a ich dieťaťu boháčku aj vziať, priviesť ju pred oltár a potom si osvojiť Tomáša. Ako Ružena kráčala k lavičke, jej odhodlanie sa menilo na neochvejné rozhodnutie, Tomáša ani Pavla si nedá. Nepotrebujú peniaze, veď ona je jeho jediná láska, na celom svete. Keď sa posadila vedľa neznámej, ktorá okamžite prejavila o dieťa záujem, a Pavol sa so sklopenými očami bez slova po čase vytratil, odvaha jej búšila až v krku. Po patričnej odmlke, počas ktorej pani ešte stále malému drmolila svoje no ty si milučký, no ty si peknučký, ktovie, na koho sa podobáš, povedala: „Viem, že keby ste sa vydali za Pavla, otca môjho syna, pretože ste bohatá, by ste si ho adoptovali. Ale ja som sa rozhodla, že obeta môjho milovaného ako i vaša by bola privysoká. Preto vám ďakujem za spoluprácu, ale myslím, že sa nedohodneme.“ Keď videla úžas v tvári ženy, ktorá spopolavela, zostarla o desať rokov, chytila sa za brucho a tvár sa jej skrivila, Ružena dodala: „Prepáčte, nechcela som vám spôsobiť toľkú bolesť. Ak vás to až tak zarazilo, môžete prísť malého niekedy navštíviť, priniesť mu lízatko. Prosím vás, neomdlite mi tu...“ Ružena sa vrátila domov. Pavla našla natiahnutého na posteli. Spal a razil z neho alkohol. Pritúlila sa k nemu, Tomáša mu položila na brucho a sama sebe sľúbila: žiadna adopcia, nejako si už pomôžeme. O tri dni, keď vytriezvel, ich zosobášil farár, čo chodil do rovnakej krčmy ako jej muž. Práve jemu zarazený Pavol vyrozprával, ako vonkoncom nemohol nájsť lístok s miestom schôdzky v parku. Zabudol, kam ho v rýchlosti schoval, až si rande nakoniec dohodol telefonicky. Nikto netušil, či to bol obrad podľa regulí, povrávalo sa, že pátra dávno z cirkvi vylúčili. Pavlovi a Ružene to neprekážalo, pred bohom boli svoji.

Tomáš vyrastal s Hedvigou, dievčaťom od susedov. Bola adoptovaná, čo svojho času spôsobilo v celom činžovnom dome na predmestí senzáciu. Osvojili si ju bezdetní manželia s kopou peňazí. Jej jedinou spomienkou na biologickú matku bola fotografia s pudlíkom. Mame však do tváre nevidela, držala pred ňou pudlíka. Všimla si len prsteň na prste, pripomínal púťovú atrakciu. Hedviga, ktorej teraz spod svadobných šiat vykúkalo veľké bruško, bola spokojná, všetko je tak, ako má byť. Je podobná ako sedem z jej desiatich spolužiačok. Dnes sa vydá za Tomáša a o dva dni, presne v ordinačných hodinách, navštívi gynekológa. Pri včerajšom trkotaní s priateľkami sa dozvedela, že deväť z desiatich to nakoniec, pre istotu, urobilo.

Pani Magda to nemala ľahké – tak rada by niekoho nezištne obdarovala. Problém bol v tom, že stále nevedela, ako to urobiť tak, aby ju to nič nestálo. Lepšie povedané, aby nemusela minúť ani euro a to, čo chcela darovať, by si napokon mohla nechať. Najprv skúšala darovať reči. Napokon, nebolo to úplne zadarmo, nie je predsa až také jednoduché niekoľko mesiacov hovoriť o pripravovanom dare. Veď koľko radosti iba tak darovala celej rodine, keď rozprávala, opisovala, sľubovala, konzultovala, tvrdila, že už má dar vyhliadnutý. Dokonca raz z čistej lásky k blížnemu neteri prisľúbila: už pôjde malý ručný vysávač, o ktorom jej toľko rozpráva, aj kúpiť. Išla, ale o deviatej večer, keď si bola istá, že obchod bude zatvorený. A aj bol, hoci kráčala po chodníku s nejasnou obavou, či nezmenili otváracie hodiny. Fuj, povzdychla si v duchu, niekedy mali všetky obchody otvorené najneskôr do šiestej a dalo sa na to spoľahnúť. Doba sa ale zmenila, obchodníci chcú zarábať viac a dlhšie, darebáci. Neskôr už túto láskavosť nevyskúšala. Keď chcela neterku potešiť znovu, tá potvora jej s nevinným hlasom po tom, čo jej ona vyrozprávala, že prešla celé mesto, ale všetky obchody s elektrospotrebičmi boli zatvorené, povedala – veľký obchodný dom na námestí je otvorený non-stop.

Fuj, odpľula si v duchu Magda, non-stop boli niekedy otvorené len putiky nevalnej povesti. Dnes by možno bola radšej, keby to tak ostalo. Hoci nikdy predtým do nich nešla, predsa tam predávali slané tyčinky, teraz by možno jedno balenie i obetovala. Mohla by aspoň polovicu či dve tretiny po ceste zjesť a doniesť len zvyšok. Kto by ju smel obviňovať, keby v nehostinných nočných uliciach vyhladla? Zrazu ju niečo pohladilo na srdci. Najlepšie by bolo, keby ich priniesla neterke a zároveň sa s nimi na návšteve ponúkla. Mohla by neterka namietať? Určite nie, veď by len ušetrila na pohostení a Magda by jej darovala tyčinky, hoci by z nich ani jednu neochutnala. No, možno tú poslednú by predsa len neterke dopriala, možno aj dve. Úžasný plán, zaplesala. Problém bol v tom, že neter Magdaléna nikdy slané tyčinky nechcela. Nemala ich rada. A tak Magde pred kúpou vysávača nezostávalo nič iné, len povedať, že náhle ochorela. A bola chorá niekoľko týždňov.

S rodinou sú vždy problémy, opakovala si. A ako by bola rada, keby jej tí nevďačníci boli vďační. Či raz nekúpila vo výpredaji pančucháče a jedny dala za rovnakú cenu sestre? A to jej ich mohla predať hoci aj za oveľa viac, pri dnešných cenách by to bolo tak či tak zadarmo. Určite má tá potvora viac peňazí ako ona sama. Veď sa na nedostatok peňazí nesťažuje a rovnakú ošúchanú sedačku v obývacej izbe má predsa z lakomosti. A nehanbí sa staršiu sestru, čiže Magdu, na ňu usadiť. Magde zrazu bolo, ani nevedela prečo, nanič. Začalo to asi tým, uvažovala často, že ma už v detstve obrali o meno. Veď aj ja sa volám Magdaléna a všetci mi hovoria Magda. Podpisujem sa síce Magda, lebo takto miniem menej náplne do pera, v telefóne sa predstavujem ako Magda, lebo šetrím minúty, ale v duši som bola a navždy zostanem Magdaléna, uisťovala sa niekoľkokrát za deň. Vždy bola z toho nakoniec nervózna a mala slzy na krajíčku. Raz sa takmer odhodlala protestovať na rodinnom stretnutí a všetkým rovno vyhlásiť, že je Magdaléna a vždy ňou aj bola, ale potom sa zháčila: nežiadali by od nej po dlhom úpornom boji o vlastné meno, aby sa tak aj podpisovala, či nebodaj predstavovala za každých okolností? Navyše ju premkla hrozná predstava. Voľakde čítala, že dnes už aj čas sú peniaze, a nie je meno Magdaléna predsa len dlhšie a tým náročnejšie na čas?

A tak sa Magdaléna trápila, trápila, trápila, trápila, trápila, hoci bola vopred zmierená s tým, že nakoniec zvíťazí Magda, lebo je úspornejšia. „Mám to ja ale ťažké, aký je ten život nespravodlivý. Prečo krutý úder osudu zasiahol práve mňa. Nikto ma nechápe, nikto nepoľutuje, čo nevidia, ako sa snažím…“, brblala si sama pre seba a pomaly, rozvážne zostupovala po schodoch. Snáď neurobí nejakému cudziemu lekárovi, ktorý ani nepatrí do rodiny, radosť tým, že si zlomí nohu. Isto by pýtal nejaké peniaze.

V modrastom dyme sedela schúlená postava a mlčky pozerala na dvere. Boli špinavé od sadzí, vtáčieho trusu a pánty nesmelo vrzúkali. Vietor šuchotal pod prahom. Vonku sa zvečerievalo. Len opustení chodci a hladné mačky sa tmolili pod parapetmi. A potom to prišlo. Syčiaci výstrel poznačil ten deň niečím výnimočným. Kôpka nervov v kúte miestnosti mu ale nevenovala pozornosť. Plavé vlasy jej držali sponky s margarétkami a kreslila ukazovákom po stole. Bolo počuť prevaľovanie sa vody v práčke. Jej rýchlosť naberala obrátky, bubon sa roztáčal a chystal do poslednej kvapky vyžmýkať svoje útroby. Ozvali sa kroky. Zdalo sa, že celkom blízko niekto roztočil bubienok a počítal do tri. Tupé rany cvakli naprázdno. Pračka doprala s pomalým kvílením. Žena sa postavila, odkrivkala do vlhkého tepla kumbálu a naučeným spôsobom vybrala z pekelného stroja čisté prádlo. Bolo cítiť lacným mydlom a zvyškami prášku. Dvere na vedľajšej izbe sa nečakane rozleteli a dovnútra spadli dve postavy. Chlapček s hračkárskou pištoľou stále nanovo šťukal kohútikom a nevedel sa nasýtiť praskotu zbrane ostrých chlapov. Pritom sa snažil vyhrabať spod opitej ženy. Potkla sa o prah, prevrátila hore nohami, z ruky jej vypadla fľaša nedopitého šampanského. „Marica, hovorila som ti, že narodeniny nemáš oslavovať sama, čo ho nezavoláš?“ – opáčil piskľavý hlas. „Neprišiel by, aj malému poslal darček poštou. Čo mi závidíš tú trochu šumivej brečky raz do roka?“

Širokú ulicu zalievali prúdy slnka. Kotúľali sa strmým zrázom, plazili po kamenných múroch, ohradách a hriali nohy dievčat v krátkych sukniach. Zrazu sa rozleteli veraje okna a ruky z tretieho poschodia domu s priečelím vyhodili nejakú ťažkú vec. S hrmotom padla na tvrdú dlažbu. Tupý náraz lepenkového kufra vyľakal holuby. Začali splašene poletovať. Z brucha batožiny vyliezli rukávy košele s naškrobeným golierikom, zopár ponožiek, holiaci strojček s monogramom. Hliníkový obal zubnej pasty praskol a začala z neho pomaly vytekať červeno-biela pásikavá hmota. Niečie ruky prudko zatvorili okno a pricvikli záclonu. Veraje sa znovu rozleteli a záclona zmizla vo vnútri domu. Dievčatá na ulici sa otočili a začali sa chichúňať. „Talianski milenci“, prehodila jedna a druhá len kývla rukou k domu.

Po jeho schodisku si práve vykračoval muž s riedkym strniskom. Vyšiel až na pavlač a zaváhal. Vošiel do ponurej izby, zažal zápalku a niečo hľadal. Prešiel do vedľajšej miestnosti, pozrel na zelené pásiky na stene. Telu na posteli pod prikrývkami nevenoval pozornosť. Mal rozstrapatenú šticu a nepokoj v očiach. Z okenného rámu zoskočila mačka a náhlivo sa poberala preč. „Stoj, ty potvora“, skríkol a prudko sa obrátil. Zviera sa pomaly otočilo a – zastalo. Muž sa radšej obrátil späť k posteli a dlho na ňu hľadel. Nerozhodne stál ako prilepený k dlážke a nevedel, či sa má posunúť dopredu, alebo otočiť a odísť. Zaujal ho krik pod oknami. Prebehol pár metrov, parkety nespokojne vrzli. Zastavil sa pri okenných tabuliach, odchýlil záclonu a nechápavo hľadel von. Na fontáne znovu sedeli holuby, čistili si pierka, sem-tam nejaké našuchoril vetrík. Malí chlapci, čo sa sem chodili hrať na vojakov, hlasno pokrikovali a hrabali sa v niečom veľkom, no nedokázal to z diaľky rozoznať. Pehavé chlapča mu zrazu vyrazilo dych. Bolo navlečené v jeho pásikavej košeli a na drevenom meči šikovne zvŕtalo plstený klobúk. Vyhadzovalo ho do vzduchu, klobúk tancoval, skackal, nechal sa unášať neviditeľnými prúdmi. Poskakoval po nich ako po schodoch. Chlapec balansoval drevenou paličkou a snažil sa odhadnúť, kam klobúk dopadne. Ostatní sa prizerali, hrýzli si od napätia nechty, na tvárach im pohrával nervózny úsmev. Zrazu sa zatiahlo, silný vietor veštil búrku. Klobúk sa nadvihol akoby v poslednom veľkolepom oblúku a pristál vo fontáne.

Drobné brčkavé dievčatko, čo hru pozorovalo spoza stromu, vybehlo ako blesk, skočilo do fontány, zmáčalo si sukničku, dychtivo sa načiahlo za zhužvaným klobúkom, pošmyklo sa a krátko vykríklo. Muž až do tejto chvíle pozoroval divadlo apaticky. Teraz spozornel, nahol sa cez priečelie a zakričal: „Počkaj, hneď som dolu.“ Rozbehol sa naprieč izbou, hodil skúmavý pohľad na posteľ. Pod prikrývkou sa krčila niečia tvár, vytŕčali z nej vlasy a prevísala noha v dreváku. Topánka sa nekolísala, hoci držala len na špičke prstov. Muž vybehol na pavlač, kde sa zhromaždili zvedaví susedia a vyčítavo mu hľadeli do tváre. Jedna pani so zošúverenou kožou si prikryla ústa a ukázala naňho prstom. Na schode, vedľa ktorého vystieral tŕne ružový krík, sa pošmykol na malých kamienkoch. Náhlil sa však ďalej, vyhol sa pohľadu šarvancov, čo stáli pri fontáne s otvorenými ústami, zobral dievčatko do náručia a pobozkal ho na čelo. Otvorilo tmavé oči a usmialo sa. Pomrvilo sa a začalo sa triasť, bolo mu zima. Hlavičku zaborilo do rukáva jeho košele a nechalo sa niesť. „Patrik, zavolaj lekára, asi nemôže chodiť. A povedz mu, nech vezme aj nejaké prášky, on bude vedieť prečo.“ Chlapča však otáľalo, prešľapovalo z nohy na nohu a nehýbalo sa. „Povozím ťa na bicykli, okolo rybníka“, dodal a zohol sa po premočený klobúk. Bol celý od prachu a smrdel.

Chlapci sa pomaly rozchádzali, blížil sa čas obeda a nebo sa zaťahovalo. „Posadím ťa na lavičku, pod čerešňu, dobre? Vydržíš?“ Dievčatko kývlo hlavou, ale bolo ticho. Pohol sa k rozčapenému kufru a zbieral oblečenie. Pastu hodil do fontány, plávali v nej ohorky z cigariet, papierové čiapky malých vojakov a hnilé ovocie. Popadalo zo stromu. Veci vzal pod pazuchu a pobral sa hore schodmi. „Nenechávaj ma tu samú, chcela som ti pomôcť, nechcela som, aby ti vzali ten klobúk“, ozval sa nesmelý hlas. Váhavo sa otočil, na zem začali cupkať prvé kvapky. Zdalo sa, že ju bozkávajú a ona ich bez výhrad prijala. „Počkaj na mňa, vrátim sa, hneď“, povedal, ale na dievčatko viac nepozrel. Keď o pár minút počul, ako prichádza lekár, vyklonil sa z okna. Drobná postavička už na lavičke nesedela.

„Poďte hore, doktor, zas to na ňu prišlo“, zvolal. Lekár pomalým, rozvážnym krokom meral každý schod, zdalo sa, že o niečom uvažuje. Tesne pred privretými dverami, z omietky trčali kusy muriva, zastal a zaváhal. Potom sa zhlboka nadýchol a vošiel do izby – drevák ležal na zemi a noha výsmešne trčala z postele. Obaja muži len pomaly postupovali k posteli. Keď doktor opatrne odhrnul prikrývku, hľadeli na neho neprítomné oči a na perách mladej ženy pohrával úsmev. „Nemal ste ju nechávať samu. Hovoril som vám, že potrebuje vašu silu“, akoby pre seba opakoval doktor. Muž len stál a civel von oknom. Miesto pod čerešňou, kde ešte pred pár minútami sedelo malé dievčatko, mu splynulo s priestorom. Vnímal len kvapky vody, čo padali do fontány. Pridlho trvalo, kým sa pozrel do tváre tej, ktorú sa niekedy pokúšal milovať – tmavé oči svietili pomalým jasom a boli pokojné. Lekár z koženej brašne vytiahol injekciu. Natiahol číru tekutinu a vstrekol ju žene do žíl. „Časom sa preberie, nemusíte sa obávať, ona sa vráti. Ak by kričala, dajte jej tabletky“, pokyvkával hlavou bradatý muž. „A nepozerajte stále na tú čerešňu, tam nič nenájdete“, hundral zostupujúc po schodoch. Muž sa otočil ako v spomalenom filme a sadol si na peľasť postele.

Keď sa Alessandro zobudil, z povaly naňho zízala nejaká diera. Otočil sa, lakťom drgol do Patricie. Tá sa len pomrvila a spala ďalej. Prevrátil sa na druhú stranu. Oči ho rezali, v hrdle mal sucho a pokúšal sa znovu zaspať. Sen, čo ho prenasledoval celú noc, neprichádzal. Pred niekým v ňom utekal, potkýnal sa, padal, plakal, prosil, len nevedel koho – až sa celý mokrý zobudil a zistil, že do ich izby skutočne zateká. Nebola to voda osviežujúca. Prameň čistoty, ako vravia múdri, ale tekutina plížiaca sa čoby nečujná pomsta pomedzi mestský odpad, skrýše potkanov. Nezastavili ju ani výlučky z tela psov a malých detí. Razila si cestu, aby doputovala do náruče matky Zeme, očistila sa a v stálom kolobehu sa cez neporušené nebesá plná oslepujúcej rýdzosti vrátila na strechy mesta, našla špinavý domec a pomalým kvílením opäť putovala v neprestajnom kolotoči. Alessandro pomaly vstal, pretiahol sa, natiahol papuče a nerozhodne sa posadil na posteli. Ruky strčil medzi nohy, hlavu medzi plecia a pohľad mu spriesvitnel. Zaplakalo dieťa a on vedel, že je to jeho dieťa v kolíske, ale ďalej sa v myšlienkach nedostal.

Ozvali sa brzdy autobusu. Zavzdychali rovno pod oknom a on si uvedomil, že opäť to nestihol. Budík zastal, budík nepracoval, budík s vybitými batériami mu skazil deň a zobral šancu. Zasa bude musieť ísť pešo. Najprv sa odknísať po schodoch, nechať ženu doma a vybrať sa okolo cukrárne na rohu, kde doobeda predávajú aj mlieko, cez dlhú ulicu až na druhý kraj mesta s dymiacimi komínmi, smutným úsmevom parkov s ošúchanou zeleňou a optimistickým štebotom vtáctva. Znovu sa bude tváriť, že nevidí obstarožnú pani s ružovými lícami a odfarbenými vlasmi, ako nehanebne pochoduje v župane z jednej strany pavlačového balkóna na druhú a snaží sa upútať jeho pozornosť. Z predstavy, že používa sladkú voňavku, mu príde ako každé ráno nevoľno. A potom zíde do podzemia. Smrad príležitostných nocľažníkov sa tu miesi so snahou mestských radných o kultúrne prostredie v stanici metra. Vydelili finančné prostriedky na spreje s vôňou levandule. Neskôr bude skrčený v kabáte a klobúku sedieť na zeleno-modrej lavičke, až kým sa z čiernej diery nevyrúti vagón plný ľudí. Nepočká, kým celkom zastane, nepočká, kým cestujúci vystúpia, ale pustí sa proti prúdu v ústrety ich špicatým lakťom, rannému zápachu neumytých úst a nechápavému prispatému pohľadu. Tento boj zvádza deň čo deň. Sám so sebou hrá nezmyselnú hru o víťazstvo, ktorého hodnotu pozná len on sám. Vždy si povie, že ak sa dostane do vagóna skôr ako hocikto iný, jeho rukopis zoberú, jeho knihu vydajú, jeho slová sa dostanú k stovkám, možno tisícom ľudí a vyvolajú v nich pocit. Nie je dôležité, aký. Nikoho nechce presviedčať, udobrovať, tešiť, zarmucovať. Chce viac. Zmocniť sa ich myšlienok večer pred spaním, vkradnúť sa v tisícich podobách do ich snov, zobrať im duše, napojiť sa na vysielanie ich skrytých prianí, nenávisti, odsudzovania, pokrytectva, zlorečenia a ako bumerang im to vrátiť v riadkoch, odsekoch, kapitolách, poviedke, príbehu len preto, aby sa k tomu nikdy nepriznali a horlivo vysvetľovali, že oni takí nie sú, že si to len niekto vymyslel. Niekto taký ako on. No pri riskantnej hre na víťazstvo ho vždy ktosi predbehne, vždy niekto využije ten krátky okamih, jeho zaváhanie, hľadanie drobných na cestovný lístok, krátke výčitky svedomia – koľkých ľudí pri uskutočnení svojho predsavzatia vytlačí z ich prirodzenej dráhy, udrie rovno do nosa, prišliapne dlhý plášť a zastaví ich v plnom odhodlaní. Koľké mladé ženy kvôli nemu neprídu na očakávanú schôdzku s milencom, čo sa plný nedočkavosti trasie pod veľkými pouličnými hodinami tesne pred vchodom do podzemia. Koľké matky sa môžu potknúť, spadnúť, na kolenách priniesť špinu mestskej nervozity k deťom, čo ich potrebujú, ich tíšivú dlaň. A potom sa len s nemým úžasom prizerá, ako sa obrovský strapec ľudí valí proti nemu, šliape mu po plášti, dupe po klobúku, jeden starší pán s inteligentným výrazom mu skoro vyrazil z rúk kufrík, ktorý tisol na prsia. A tak to skončí rovnako, ako to končieva každý deň. Naučeným spôsobom dočiahne na operadlo plechového sedadla hneď pri dverách, chytí sa ho z celej sily a takto istený sa spolu s ostatnými natlačí do prostriedku mestskej hromadnej dopravy tesne predtým, ako sa na ňom zatvoria dvere.

Vetchá ruka stareny vo vyblednutom plášti opísala vo vzduchu polkruh a vrátila sa na čipkovaný vankúš. Vo svetle blikajúcej lampy stála Izabela a nerozhodne prešľapovala z nohy na nohu. Z neďalekej hory sa v pravidelných intervaloch ozývalo praskanie malých konárikov. Otvorila okná dokorán, no vzduch, čo tak túžobne prosila, neprichádzal. Pomaly si sadla do kúta pri okne, prekrížila nohy a znehybnela. Sama nevedela, na čo čaká. Hodiny na stole netrpezlivo odbili celú. Bolo neskoro. Vedela to, a predsa zostala sedieť na zemi. Keď sa prebrala, zarazil ju čistý deň. Cez okno svietilo slnko a vonku voňal marec. Pretrela si oči, zívla a vstala. Nechcela si pripustiť, že zaspala v takej nepohodlnej polohe. Doma ju iste čakali celý deň a celú noc. Nemohla odísť. Malý dom na kopci ju lákal, chodila sem aspoň raz do týždňa. Keď vošla do priestrannej kuchyne, cítila, že teta vymenila obrus. Voňal škrobom a bezstarostnosťou. Sadla si na lavicu. Nemusela o ničom premýšľať. Vychutnávala, ako plynie život. Po troškách, po minútach sa nakláňa k obzoru a vraští tvár. Z rozjímania ju strhol škrekľavý zvuk zvončeka. No jasné, stará pani bola nakúpiť. Vyskočila, usmiala sa nacvičeným spôsobom a rozbehla k preskleným dverám na verande. Odhrnula bielu záclonku, aj keď vedela, čo uvidí. Otvorila dvere a neverila svojim očiam: „Ale teta, odkedy sa ti páčia ryšavé vlasy?“ – „Odvtedy, čo som bola u kaderníčky“, odvetila dáma so sivými očami, jej vlasy boli ako oheň. „Už nemáš teplotu? – Celú noc som bola pri tebe, keď si poslala preč toho doktora. Cez okno som videla, ako odchádza, nepočula si ako mu pod nohami praskali konáriky?“ Pani s pestovanou tvárou zavrtela hlavou: „Už o tom nehovor. Zamkni dom, nasadni do auta, odchádzame. A natrhaj si nejaké kvety, ak ti to urobí radosť.“ Mám cez tridsať a správa sa ku mne ako k dievčatku, pomyslela si Izabela, keď kontrolovala okná. Ale v duchu sa usmievala, kvety mali rady obidve. „Máš v poriadku tú prevodovku? Minule sme skoro skončili v potoku“, opáčila skôr pre seba. „Neboj sa a nasadaj. Keď nedostanem infarkt, nič sa nestane. Vieš, že mám slabé srdce.“ Kto sa veľa pýta, ten sa veľa dozvie, neubránila sa úvahe Izabela a vedela, že o pár sekúnd si ju vypočuje z úst čipernej ženy. Stalo sa a auto vyštartovalo do modrého dňa. Keď sa neskôr prebrala v nemocnici z bezvedomia, spýtala sa sestričky: „Dali ste jej tie kvety?“ Tá sa otočila, ale tvár si clonila rukou. Po pár minútach prikývla: „Áno, sú na svojom mieste.“

Psi zúrivo štekali a krv pomaly vytekala z rany. Nebyť tej kaluže, ani ju nevidieť. Pat sa náhlila strmým kopcom. Potkýnala sa, padala, oči si pretierala špinavými rukami a zadŕžala slzy. Vedľa cesty ležali dve mačence a pri oboch brechal pes. Malý pes, hrdý pes, jej pes. „Rony, to sa nerobí“, snažila sa mu vysvetliť situáciu. No on ako statočný bojovník stál nad svojou korisťou a odmietal pochopiť, čo je na tom zlé. Zobrala mačatá do náručia a ponáhľala sa s nimi domov. Snáď ich ešte zachránim, myslela si. Zatiaľ sa jej to vždy podarilo a Rony, ako mnohokrát predtým plný obdivu k sebe samému, ich nasledoval.

Vanesa sa pomrvila v kresle. Kniha, ktorú čítala, už pre ňu dávno stratila zmysel. Písmená síce dokázala spájať do slov, tie do viet, ale ich obsahu nerozumela. S jej vzťahom k Marcelovi to bolo podobné. Dlho bol istota, niekto, kto príde v pravý čas. Je po ruke, keď ho potrebuje. Zosobášení neboli. Ani jeden si nemyslel, že list papiera zaručí vzťah. Alebo sa báli, že raz sa rozídu a rozvod je zdĺhavé behanie po súdoch? A teraz Marcel neprichádza, nevie kde je, a nahovára si, že ju to aj tak nezaujíma. Vlastne ani nevie, či ju podviedol. Cíti to. Presnejšie, pociťuje niečo, čo nedokáže pomenovať. Vníma, že sa stalo niečo vážnejšie. Stratili spoločné plány a ich svet sa scvrkol do jediného čierneho bodu, do toho bodu, z ktorého pred rokmi vyštartovali ničím neistení na púť, čo ich tak lákala. „Nie je dôležité, či si prístav alebo zastávka na mojej ceste“, hovorieval, „dôležité je, že si.“ Smiala sa a pichalo ju pri srdci. Ešte stále s ním jedla za jedným stolom a líhala do postele. Niektoré dni ich budilo rovnaké slnko, alebo ho každý pozoroval z inej izby – ona v nej bola vždy sama. Nie kvôli cudnosti či sľubu vernosti. Už bola ďalej. Bola za vodou a nepotrebovala si zvyšovať sebavedomie náhodnými nocľažníkmi. Skôr sa zabávala, keď ich odmietla. Ich mäkký hlas a horúce náručie. Načo sa pechoriť a potom sa nepozdraviť na ulici, prejsť okolo seba nevšímavo pri náhodnom stretnutí v spoločnosti, alebo, a to je ešte horšie, nonšalantne si jeden druhému navrhnúť reprízu – veď predsa o nič nejde. Ale presne o to nič išlo, aspoň vo vzťahu k Marcelovi to cítila. Ešte sa nestretávali ani z povinnosti, ani zo zvyku, no do ich slov sa vlúdil neznámy tón. Zatiaľ ho nevedela odhaliť. Netušila, či sa ho má obávať, alebo ju má nechať ľahostajnou. V zámku zaštrkotali kľúče. Prečo ho ešte včera chcela vymeniť a tým to všetko ukončiť – určite by pochopil aj bez slov. Ale čo by mal pochopiť? Čakala niekdajší príval šťastia, prichádzal však pomaly. Aspoň niečo, pomyslela si. „Miláčik, zasa čítaš? Myslíš, že z kníh sa dozvieš niečo o živote?“, zastal pri dverách do izby a oprel sa o zárubňu. „Neviem, preto čítam, snažím sa to zistiť“, viac menej sa silila do ironického tónu a nedokázala si priznať, že v jej ústach za tie roky zdomácnel. „Zbehneme sa niekam najesť, čo povieš? Alebo si niečo navarila?“ Oči sa mu smiali, ale dôverný nepokoj z nich vyprchal. „Nie, máme plný mrazák. Polotovary, prísľub teplej večere našej doby pokroku“, zarecitovala reklamný slogan, ktorý ak by ponúkla v agentúre, určite by uspel. „Zasa pracuješ, nedokážeš ani na chvíľu vypnúť?“ „Nie, hrám sa. Nech sú vám vaše potraviny liekom a práca zábavou, nepracujte, radujte sa“, úzke pery posmešne napodobňovali zrkadlo spoločnosti, ale jej ľahké prekáranie v ňom zasiahlo niečo citlivé. „Prečo sa mi vysmievaš, čo som urobil?“ „Ja sa ti nevysmievam, aj keď samozrejme nemôžem za to, že si v mojich náhodne vyslovených slovách našiel svoju podstatu.“ Sakra, zabávam sa! Ako je to možné? Nejako intuitívne si strieľam z človeka, za ktorého by som niekedy dala ruku do ohňa. Posadil sa na zem, k jej nohám, hlavu jej položil na kolená. Nikdy mi nebol tak blízko a predsa tak vzdialený, prebleskla jej mysľou fráza, ktorú náhle pochopila. „Netrápme sa, nejako sa to utrasie. Nemusíme nič riešiť, nič mi nehovor, pre dnes je to jedno, neskôr uvidíme“, mrmlala potichu, monotónne, hladila ho po vlasoch a pritom si predstavovala pomalé odvíjanie sa pásky na starom magnetofóne – lenivo šelestila, vŕzgala, šedá a unavená. Zodvihol hlavu, pozrel sa jej do očí a pohľad mu stvrdol. Chytil ju za obe dlane a tlačil ich dozadu. Nemohla sa ani pohnúť, krv sa jej nahrnula do tváre a pocítila vzrušenie. „Nie, prestaň, nekaz to, čo bolo. Ja ťa nechcem zaradiť do zoznamu.“ Jeho ruky boli stále nástojčivejšie, dych sa im obom zrýchľoval a vtedy zatvorila oči. Napätie povolilo a ona sa modlila, aby tie oči nechala nevidomé. Cítila jeho vôňu, vedela, že sa rozhodol. Tušila, že sa jej trasú pery a jemu nebadateľne myká kútikom úst. Vzduch sa vyčistil a voňal prázdnom.

Som pútnik a prichádzam k vám zďaleka. Moja cesta sa nikde nezačína a nikde sa nekončí. Lietam na krídlach nádeje. Mojím palivom je láska. Vznášam sa nad pevnou zemou ako oblak, čo sa nedá vidieť, ani chytiť. Je len závan vetra v tvári. Našiel som bájnu krajinu v spleti čistej energie a bublajúceho života. Lávu necítim a vody sa nebojím. Beriem na seba podobu tvora podľa tunajších zvyklostí, povolenie k pobytu a štipku prísľubu slasti k tomu. Radosť mám, som jej súčasťou, no nevlastním ju. A tak som jedného dňa, hoci vtedy som nevedel, že niečo také existuje, že sa miera času v bezčasovosti označuje, zastal tam, kde som cítil miesto na pristátie. Nebol som unavený, ako pútnici bývajú. Bol som len zvedavý. Ako magnet ma priťahovalo to, o čom som čítal v oblakoch. Túžil som tie priezračné slová vyhmatať. Nevedel som, čo je to smiech, a plač som pokladal za zbytočný. Dostal som letenku a som tu. Vzal som na seba podobu toho, čo je tu bežné. Z hmoty prvotnej a takej dôležitej pre život som si urobil schránku, aby ma ostatní pútnici, ktorí však prvým dotykom so zemou zabudli, čím sú, vzali medzi seba a považovali za svojho. Bolo mi jedno, v akom domčeku z kariet zaplačem po prvýkrát. Bola to náhoda a šanca ako všetky ostatné. Žiadny život nie je lepší, ani horší. Každý život môže byť horší a lepší. A tak som tu s vymazanou pamäťou. Neviem, koľko toho vášho času, ustanoveného dohodou, mi zostáva, aby som prebdel nereálny sen o ľudskom bytí. Sprvu, keď ma chránilo lono nevypálenej zeme v útrobách ducha, čo súhlasil s mojou navštívenkou, mohol som pozorovať oba svety cez veľké oči energie dokorán. Snažil som sa nezabudnúť na tých niekoľko mesiacov čistoty a prúdiacej sily, ale vtedy som ešte nevedel, čo je to zabúdať. A tak som len robil to, čo mi bolo prirodzené. Zachytával vibrácie dychu mnohých a podľa zloženia sa zabával analýzou pútnikov, takých, ako som ja. Zmenili sa, na nepoznanie. Hrali svoje úlohy s plným nasadením, nikto z nich nebol ani zlý, ani dobrý. Bol len taký, na akého úlohu mal vybavenie. Nejak inštinktívne som ale cítil, že čím viac mám toho, čo sa nazýva telo, bujnie a rastie schránka okolo mňa, tým menej sa dokážem sústrediť na veci prirodzené. Schránka je však potrebná, ako inak by som bez krytu mohol pochodovať nevídanou formou existencie po pevnej zemi? Zrazu som bol hotový a stratený zároveň. Hlina v obrovskej peci života zložila náčinie. Horúca pec sálala tak, že som musel odísť, inak by som sa zadusil. Prišiel som cez veľký prúd svetla tam, kde som si nepamätal, či už som bol. Moja energia sa vyčistila, mohol som disponovať len jej zúženým množstvom. Keď sa mi z akéhosi otvoru vydral zvuk, neskôr som ho nazýval plač, bol som zmätený. Niečie chápadlá podobné ako moje ma zodvihli. Pocítil som niečo, v čom som síce predtým plával, ale nevnímal som to takým spôsobom. Bola to láska. Svietila. Prvýkrát som zažil pocit. Zdala sa mi nebezpečná, ale nič iné sa jej nevyrovnalo. Od tej chvíle som poznal dva mantinely v obmedzenom priestore: lásku a strach. Z týchto dvoch klbiek prítomnosti sa odvíjalo všetko moje poznanie. Bál som sa, že mi niekto ublíži, aj keď som tvory, medzi ktoré som patril, miloval. Ľudia, tak ako aj ja, stále hovorili o láske, ale ešte častejšie o tom, že sa o ňu boja. Strach sprevádzal ich konanie na každom kroku. Lásku ani nemali, a už sa báli, že ju stratia. Boli presvedčení, že ju strácajú každým dňom. Neistota im bránila spomenúť si, že pútnici strach nepoznajú. Ani ja som nedokázal prekonať strach, v preukaze pobytu vymazali spomienky, musel som žiť. Život má v obmedzenom priestore obmedzený vývoj, čas a možnosti, ale keď o tom neviete, tak vám na tom nezáleží. A tak som príliš ľpel na tom, čo ma pohýnalo dopredu. Z časti večného paliva – lásky – sa vytvorila úbohá náhrada, čo sme nazývali strava. Moja duša – posol – často hladovala, ale ja som ju mnohokrát odmietal nakŕmiť, veď toľko nového paliva bolo navôkol. Kráčal som životom so zástupmi pútnikov a zabudli sme na radostné šantenie minulosti. Spoznali a precítili sme mnohé, čo sme si niekedy vytiahli z kartotéky vesmíru. Niektorým sa to páčilo menej, niektorým viac. Určite to bolo poučné. Hrali sme sa, aj keď so smrteľne vážnou tvárou. Divadlo bolo dokonalé, kulisy sedeli a vesmír sa postaral o obrovskú ilúziu. Spomínam si, keď som po čase prijal navštívenku nového pútnika, bol som naplnený láskou a pripravený priviesť ho na svet. Už som si nič nepamätal, ale niekedy sa mi snívalo o bezstarostných pláňach plných božského pokrmu. Vedel som, že hosť stojí predo dvermi a ja som jeho ochranca. Rozhodol som sa otvoriť bránu dokorán. Prišiel, zvládol pálenie hlineného tela v mojej peci lásky. Bolo, tak ako niekedy moje, pevné, ale pritom krehké. Tak ako niekedy môj hostiteľ som dával pozor, aby sa ten zvláštny útvar, pevný a krehký zároveň, nerozbil zbytočne. Keby som bol len človek, povedal by som, že nič by sa nestalo, človek je tvor smrteľný. Duša posla je večná a oslobodí sa z provizórnej schránky celkom sama. Ale ako posol by som vedel, čo som ako človek tušil. Puto energie nie je pretrhnuté, iba oddychuje, a duša odlieta naplnená láskou. Ak sa telo rozbije a duša posla je hladná, nesplnilo sa jej očakávanie a jej hra na život bola zbytočná. Možno ju zopakuje, možno sa sem už nevráti. A tak sme po celý pobyt napĺňali dušu láskou a dávali pozor na hlinené telo. Zrazu však moje zmysly otupeli a ja som bol nedočkavý. Posol klopal na moje vnútorné dvere a jemnými dlaňami mi pripomínal čas odchodu. Sprvu s rozpakmi som si balil veci – skúsenosti – do kufríka a uvažoval, či sa vydám na cestu. Cesta je však večná a pútnikov sa nepýta. Úprimne povedané, oni ani nestoja o otázky. Jedného dňa sa tichučko odlepia od zeme, vystúpia z hlineného tela a pokračujú v ceste za svetlom.

Ľudia, čo postávali v kruhu, sa zrazu začali približovať. Kruh sa uzatváral a malému Erikovi sa dýchalo čoraz ťažšie. V miestnosti vládlo napätie. On a jeho mama sa inštinktívne postavili do stredu, aj keď pred pohľadmi zhromaždených sa nedalo uniknúť. Ak by nemal pocit, že sa naňho zrúti strop, bol by si kľakol, sadol, telo stúlil do klbôčka ako v materskom lone, rukami by si zakryl hlavu, uši, zatvoril by oči a čakal prvý úder. Ale takto musel dokázať zostať stáť, udržať sa na roztrasených kolenách. Stále si opakoval, že čím bude vyššie, stáť vzpriamenejšie, tým ho bude od vysokých dospelých postáv deliť menej centimetrov a nebudú sa mu zdať ako obri, čo ho prišliapnu jediným pohybom nohy. A potom chodidlom po ňom potočia, ako to urobil jeden pán na chodníku, keď zašliapol ohorok od cigarety. Ani jeho mama, kvôli ktorej sa situácia tak rýchlo zvrtla, mu nepomohla. Stála tam a čakala, bez pohnutia. „Klame, nehovorí ti pravdu, tvoj otec nie je na vine. To ona ťa po narodení vzala a odišla. My sme vám nič neurobili. To ona si postavila hlavu a ušla s tebou. Si už veľký chlapec, musíš to predsa pochopiť, patríš k nám“, doliehalo k jeho ušiam. Cudzie ruky mu podstrkovali neznámeho muža s nervóznou tvárou, ktorý sa tu takisto necítil príjemne. „Nielen teraz ti nehovorí pravdu, klamala ti aj predtým. Nedala ti cukríky, čo sme ti posielali poštou. Ani autíčka k narodeninám. Povedala, že sme zlá rodina, že sme ti nič neposlali, že sme na teba zabudli. Vodila ťa za nos. Prečo stále mlčíš? Tak ťa vychovala, aby si sa na nás ani nepozrel?“, monológ panej v blúze s mašľou okolo krku sa nedal prerušiť. Vtedy jeho mama zavzlykala, vystrela k nemu ruky a on sa k nej pritúlil. Potom povedala: „Tak Erik. Utri si slzy a odpovedz na to, čo sa ťa títo ľudia pýtajú. Od toho záleží, či budeš ďalej žiť so mnou alebo s tým pánom, ktorý ti doniesol autíčka. Komu veríš?“, poslednú vetu vypovedala sotva počuteľne, ale oči mala tvrdé. Chlapča si pretrelo viečka a jasným hlasom povedalo: „Verím mojej mame.“ Pani v okuliaroch, čo nepatrila do rodiny, poslali ju zo sociálneho oddelenia, zapísala vetu do súdneho spisu, zatvorila ho, všetkých požiadala, aby odišli, čo prijali so zle utajovanými rozpakmi. Keď sa Beáta svojho syna po rokoch pýtala, prečo sa vtedy postavil na jej stranu, mladý muž jej odpovedal: „Vedel som, že si klamala, ale ak by som si to pripustil, tak by som stratil jedinú istotu, čo som vtedy mal. A to bolo pre mňa dôležitejšie ako pravda.“ Beáta sa otočila, v očiach mala slzy. Erik ju chytil za plece a obrátil tvárou k sebe – dlho sa bez slova pozeral, ako plače.

Pán Ludevík sa spokojne natiahol na gauči. Opäť mal nové poťahy, tak ako to nariadil pred necelým rokom. Tentoraz boli prudko červené na počesť jeho krému proti vráskam vyskúšanej a bezkonkurenčne najlepšej značky Ludevík. Potiahol si z cigary a pozoroval, ako dym stúpa stále vyššie, až sa rozplynie v priestore. Rovnako sa niekedy v mladosti rozplynuli jeho sny o tom, že raz bude umelec. Ale on ním bol odmalička. Otcova úspešná firma však nad ním visela ako hrozba. Márne sa pokúšal otca presvedčiť, že obchod ho nezaujíma, rád však navrhne flakóny pre krášliace produkty a podobné nezmysly. Ale kdeže, produkty firmy Ludevík boli predsa vždy príjemne orgovánovej farby, aby vzbudzovali dôveru. A vzbudzovali. Keď otec jedného dňa nečakane odišiel a už sa viac nevrátil, jeho mama o pár týždňov odišla k svojej mame – na cintorín. Zrazu zostal sám a nevedel si rady. Upierali sa naňho zbožné pohľady všetkých otcových lokajov, ktorí ho doposiaľ nenávideli. Teraz vedeli, že ich blahobyt záleží na jeho rozhodnutí. V slabej chvíľke uvažoval o tom, že celé miliardové dedičstvo prepije, no včas si uvedomil, že by sa kvôli tajnej vzbure musel upiť k smrti. Takú obeť nebol ochotný na oltár cti položiť. Dobre si pamätal, ako sa raz čoby chlap napil šampanského s takou razantnosťou, až to jeho jemné nozdry nezniesli a kýchol. Potom sa mu obrátil žalúdok a jeho obsah vyvrátil rovno do krištáľového pohára, pýchy rodiny. Všetci sa od neho odťahovali, otec vytiahol hodvábnu vreckovku, priložil si ju k nosu a s odporom hľadel, ako jeho jedinému potomkovi steká nepríjemná brečka po obleku. Potom vo vzduchu luskol prstami a dvaja livrejovaní sluhovia ho požiadali, aby opustil miestnosť a už sa nevracal. Tak to teda riskovať nebude. Moderné bolo prehrať majetok v kartách alebo v herni v rulete, na to ale takisto nemal žalúdok. Zbohatnutých duševných skrachovancov s prázdnym pohľadom a hlavami poznal a po ich spoločnosti netúžil. Ženy? Naháňali mu hrôzu. Tak čo teda? A zrazu sa mu v hlave rozsvietila žiarovka. Jasná a nástojčivá. Veď je predsa umelec, je mu súdené uplatniť vrodenú kreativitu a pozorovateľské schopnosti. Nikdy nezabudne na slastné dni, keď sa chcel zapáčiť otcovi a ako malý chlapec sa snažil, s mizerným úspechom, miešať voňavé mastičky. Do misy dal mäkké maslo, pridal med, ovocný sirup, korenie, soľ, citrónovú šťavu a to všetko natrel na tváričku a telíčko jedinej skutočnej priateľke, mačke Žofine. Tá sa spokojne pooblizovala. Netušila však jeho tvorivý omyl. Predstavovalo ho neúmerné množstvo mletého korenia. Kýchla tým zvláštnym mačacím prúdom vzduchu, vychádzajúcim z nozdier a papuľky naraz, oči jej nabehli ohnivou červeňou a on sa rozplakal. Mačka si lízala a otierala zlepený kožúšok celý týždeň, pričom neprestajne kýchala a slzila. Trpel. Až potom sa odvážila predstúpiť pred súkmeňovcov. Takto Ludevík stratil prvého a posledného kamaráta a zostal načisto sám. Teraz je veľký, znovu sám a opája ho pocit moci. Druhýkrát potiahol z cigary a pásku vo videu pretočil na začiatok. Stisol tlačítko a začal sa usmievať ako pandrlák na kľúčik. Bol v televízii, hlavnom spravodajstve, sebavedomý a presvedčivý. Vysvetľoval zázračné účinky nového krému firmy Ludevík junior. „Milé dámy, možno sa vám zdá, že po nanesení vám očervenie pleť, ba dokonca môžete mať pocit, že vás svrbí. V žiadnom prípade sa ale neškrabte, kvalita krémov vyskúšanej značky Ludevík je predsa povestná, všetko je len zdanie. A teraz prekvapenie – vymysleli sme pre vás darček navyše. Ak si náš prvotriedny krém nanesiete v hrubej vrstve len na líca, vyvolá reakciu, po ktorej sčervenejú za pár sekúnd a vy nemusíte používať červeň na líca z chabej ponuky našej konkurencie. Keby nepríjemné pocity pretrvávali, verte, že je to opäť zdanie, ktoré klame. Náš krém zaručí vašej pleti večnú mladosť. To len skryté triky konkurencie, ktorá telepaticky pôsobí na mozog a myšlienky našich verných dlhoročných klientiek, spôsobujú, že máte pocit pálenia, dokonca svrbenia, z ktorého vás oči bolia a neznesiteľne slzia. Zachovajte nám vernosť a nenechajte sa zmiasť, chystáme pre vás ďalšie novinky.“ Šťukol vypínačom a páska sa znovu začala pretáčať na začiatok. Obrat firmy pod jeho vedením sa za posledné mesiace strojnásobil. Krém Chilli Pepper sa stal hitom trhu číslo jeden, meno Ludevík, záruka kvality. Vyskytla sa síce jedna zákazníčka, ktorá sa opatrne vyslovila: vie, čo znamená chilli pepper – a že rovnako ako krém vyvoláva pocit svrbenia, tej ale Ludevík bohorovne za všeobecného potlesku vysvetlil: predsa všetky zákazníčky vedia, že chilli pepper je korenie zo štipľavých čili papričiek, ale oni tým názvom len chceli zmiasť konkurenciu, pretože krém z dielne Ludevík je predsa prvotriedny a nepáli. Obrat stúpal a kožní lekári si nepamätali, že by im niekedy pribudlo toľko pacientiek s vyrážkami, herpesmi, akné a červenými očami. Ale boli spokojní. Čím viac klientov, tým viac peňazí. Konečne sa našla uvedomelá generácia žien, ktorá účinne podporovala rozvoj zdravotníctva. Veď čím viac platili, tým drahšie a kvalitnejšie lieky im mohli na stále sa zhoršujúci diagnózu predpisovať. A Ludevík junior bol stále odpornejšie bohatší, hoci do firmy priobjednal len jedinú ingredienciu, mleté čili papričky. Zákazníčky stále pribúdali, predsa každá túžila byť „in“. Je horšie byť nemoderná ako čokoľvek iné. A keďže zloženie krému bolo rodinným tajomstvom, všetci zamestnanci vedeli, že jeho vyzradenie by ich stálo stratu každý týždeň lepšie plateného miesta. A tak mlčali a mlčali a obávali sa, či kreatívny majiteľ od nich nebude požadovať ako dôkaz vernosti používanie krému. Takú požiadavku ale nikdy nevyslovil, zdala sa mu málo tvorivá. Ludevíka mrzelo len jediné: po jeho experimente z mladosti sa mačka Žofina nikdy nevrátila. I oznámenie hlavného komorníka, že účinne zničil konkurenciu a niet sa čoho obávať, mu bolo ukradnuté. Jeho život plynul na sedačke s ohnivočerveným čalúnením, až jedného dňa otvoril okno a v hlave sa mu rozsvietila geniálna myšlienka... Nestačil ju ale zahrnúť do závetu, pretože okno bolo na druhom poschodí a ako z neho padal, padal, padal a padal, vznášal sa na vzduchových vankúšoch, nikomu nestihol vyzradiť, o čom premýšľal. A nikto by to zrejme nepochopil. Hlavu však nemal nikdy jasnejšiu – keď sa mu nepodarilo pálivým krémom zničiť firmu, hoci po ničom inom netúžil, namiesto toho docielil pravý opak, rozhodol sa skoncovať so životom. Mal ako vždy smolu. Len sa dochrámal a zvyšné dni strávil na vozíčku obtiahnutom ohnivočerveným čalúnením. Zástupcovia firmy na ňom trvali kvôli reklame. Už nikdy viac neprehovoril, a nikto sa ho na nič nepýtal. Spoločnosť prosperovala, v krajine sa potajme začala pestovať jediná rastlina a istý kožný lekár sa stal prezidentom.

Bola unavená. Bola na smrť unavená, bola unavená tak, že by asi ani umrieť nevládala, a trvalo to už dlho. Nastasja sedela ako vždy v tomto období opadaného lístia na obločnom parapete, rozkročmo, jedna noha do prázdna ulice, druhou kolembala od pomyselnej vzdušnej čiary kresla v izbe po stoličku, z ktorej sa trúsila latexová farba – už keď ju natierala, vedela, že to urobí, ale nič lepšie jej nenapadlo. V ústach cmúľala guľatú detskú lízanku a robila si syslie líca tak, že lepkavú guľu, ktorá sa stále zmenšovala, striedavo pchala do jedného, potom do druhého líca a snažila sa pritom v predstavách hovoriť. Nastasja ale bola v skutočnosti ticho, ani hovoriť sa jej nechcelo, hoci väčšinou jej to žiadne problémy nerobilo. Prišla na ňu totiž tá najväčšia únava, únava z ľudí. Bolo jej mizerne. Už ju nebavili, brali jej energiu, bola rovnako citlivá na dotieravých ako na chladných. Dokonca ju vôbec nezaujímalo ani tých pár normálnych. Prekážalo jej, že sú tak hlúpo normálni, ihneď vedia, čo je potrebné v takejto situácii robiť. No a tí nenormálni, blázni s čudnými tajomstvami a nervóznym smiechom, no už len tí by jej chýbali! Mala pocit, že hlava sa jej odlepila od tela, ale asi to bolo tým slnkom. Sedela na ňom už pridlho a nedbanlivo, ako cez vodu pozorovala chodcov pod svojimi nohami, či lepšie povedané pod tou jednou nohou. Lízatko sa jej lepilo na podnebie a predstavovala si, ako jej púšťa do krku sladkú šťavu, tá tečie ružovou uličkou hrtana niekam tam, kde ju ľudia unavovali. Pristihla sa, že v každom chodcovi vidí nejakého človeka a v duchu sa pri tejto pochabej myšlienke zasmiala. „Človeka, sú to len ich karikatúry, tí, čo ma už celú večnosť unavujú“, povedala si nahlas, aby nemala pocit, že je úplne sama. Nebola, zo strechy ju pozoroval našuchorený vrabec, o tom však nevedela. Jej pozornosť zaujala rodinka, ktorá sa naraz chcela dostať do otvoreného auta – boli štyria, klasický prípad. Neúprimná mama, čo nevysvetlí, že dieťa nenosí bocian, dôležitý otec, ktorý vždy zaplesá, ak sa mu podarí naštartovať, aj keď nikdy nepochopí, že v jeho prípade je to len náhoda a osud sa nad ním zľutoval. Už len kvôli deťom. Tie pripravuje na život ako sa patrí a aspoň jedného komplexu s neštartujúcim autom ostanú takto ušetrené. A už ich tu máme, dievčatko navlečené v nemožných bielych šatách, ktoré každopádne pichajú, lebo si ich stále poťahuje hore a dolu, čo mu ale nepomôže, lebo pod nimi má umelé pančušky – a tie neškriabu len podľa pani predavačky, ktorá potrebuje tržbu, a mamy, ktorá chce mať pokoj. A tu ju máme, mamu na tenkých podpätkoch, čo len ťažko udržia mohutné telo, veď predsa porodila dve deti a jedla za dvoch ako sa patrí, vo zvislej polohe. A teraz hop, poklusom k autu a všetci naraz. A čo to má chlapček, mladší brat, záchranca mena, akého sú tucty, a celej rodiny, za opaskom krátkych nohavíc? No predsa, počkajte, predsa vodnú pištoľ. Nastasja by sa uškrnula, keby nebola unavená, z ľudí. Nakoniec prišlo to, na čo sa tešila, aj keď si to odmietla priznať. Malému sa síce od toľkej odvahy roztriasli kolená, ale namieril vodnú pištoľ na klbčiaci sa hlúčik pred autom, potom zbledol a zastrčil ju ešte hlbšie za nohavice. Keď otec zvrieskol – okamžite nastúp, ty nepodarené decko! – na nohaviciach sa mu objavil mokrý fľak. Nastasja bola ďaleko, a tak nemohla podľa vône zistiť, či od zlosti stisol kohútik pištole aspoň v nohaviciach, alebo mu fľak urobila celkom iná tekutina. „Buď bude z neho zbabelec, čo pustí do gatí, alebo zúrivý darebák, čo sestre odstrihne dlhé vlasy v noci, keď bude spať, a potom ráno vylezie na skriňu a bude sa jej posmievať“, uvažovala. Za autom sa zodvihol kúdoľ prachu. Fuj, ako to neznášam, rozvírený prach, horúci a smradľavý. Po ulici sa náhlila stará pani a kde uvidela alebo tušila nejakého holuba či iného vtáka, bez rozmyslu sypala odrobinky chleba a obzerala sa, či všetci vidia, ako myslí na úbohé zvieratá a pomáha im. To, že znečisťuje celý chodník, jej vôbec neprekážalo, veď jej predsa ide o dobrú vec, to predsa musí pochopiť každý. A keď iba v jej predstave bystrými očami zhodnotila situáciu tak, že nikto jej dobrotu nepozoruje, zrazu zobrala kabelku, otvorila ju, oboma rukami chytila za okraj, zodvihla a vysypala bez mihnutia oka na chodník neďaleko kanála. Vypadli z nej papieriky od cukríkov, ktoré rozdávala deťom na predošlej ulici. Potom sa zamračená vydala ktovie kam. Na tvári sa jej objavilo sklamanie. Ľudia si dobrotu proste nevážia, a ona sa tak snažila, veď si to musel každý všimnúť, to sa nedá prehliadnuť. Nastasja začula klopkanie na dvere, známu melódiu, dohovorený signál by spoznala aj pod sprchou. Mala ho vypálený do mozgu, ale nebola doma, jednoducho bola unavená – z ľudí. Napokon, vôbec si nevymýšľala. Nebola doma, nebola u seba, cítila sa vykradnutá, prázdna a už druhý deň sedela v okne a čakala, kým to prejde. Zazvonil telefón a pridal sa ku klopkaniu na dvere, striedali sa. Nezdvihnem ho, povedala si, ani mi nenapadne. Stavila by sa, že vie, kto je na opačnej strane a netrpezlivo pohľadom hypnotizuje zvonenie a slúchadlo. Marcela reagovala na jej obdobie hompáľania dvomi spôsobmi. Buď mala ako na potvoru super náladu, super obdobie a všetko jej vychádzalo, takže Nastasji začala vysvetľovať, aký je život krásny, ako sa sny plnia na počkanie, a ona bola vtedy rozhodnutá, že si rovno vytrhá vlasy alebo sa aspoň zatiaľ ako nejaký martýr ostrihá pri telefóne dohola, len aby jej bolo ešte mizernejšie. Prípadne jej Marcela oznámila niečo také ako – neboj sa, to prejde, zasa bude všetko v poriadku. Keď s ňou ešte mala niekedy Nastasja trpezlivosť, tak jej to pekne po pravde vysvetlila: „Ja viem, ty múdra, že to prejde, inak by som v tom okne nesedela a rovno skočila dolu. Ale kedy? Ja musím prežiť hlavne ten čas, kým to prejde, vieš?“ – a Marcela vtedy plačlivými telefonátmi bombardovala požiarnikov a záchrannú službu tak dlho, kým so sirénami neprišli pod Nastasjino okno na druhom poschodí a nesnažili sa ju presvedčiť, aby neskákala. Marcela bola na jeden deň hviezda, ochotne vysvetľovala okoloidúcim, aká je dobrá kamarátka, ako má Nastasju rada a ako jej záleží na jej živote. Vtedy bola Nastasja taká zúrivá, až zabudla na to, že je unavená. Vzápätí sa rozčúlila ešte viac, lebo si musela nájsť nový podnájom. Po tom divadle tam zostať nemohla a obávala sa, či ešte nájde nejaké vhodné okno – vedela, že na únavu sa dá spoľahnúť, chodí so železnou pravidelnosťou. Klopkanie na dvere bolo neodbytné. Ale nie, nie je doma, proste nie je doma a akonáhle sa Juraj zjaví za rohom, bude musieť zavrieť okno, vliezť do izby a budiť zdanie, že nie je doma podľa ľudských kritérií. Dúfala, že nevylezie na ulicu a neskontroluje jej neprítomnosť. Svojho okna sa vzdať odmietala a vidieť jeho ustaranú tvár s nápisom – mám ťa rád, tak čo ti môže chýbať – takisto vidieť nechcela. A tak tam sedela, kým sa nezvečerilo, a nič nerobila. Proste len hľadela do neprítomna a uvažovala, načo to príroda zariadila tak, že je vždy po istom čase z ľudí unavená. Vtedy sa vrabec na streche rozhodol, že nie je preňho zaujímavý objekt na pozorovanie, a odletel preč. Na polceste si to ale rozmyslel, otočil sa a ako letel ponad jej nohu plantajúcu sa cez ulicu vo vtáčej perspektíve, spustil jej na ňu pozdrav. Jediný, aký sa mu zdal zrozumiteľný a vecný. Nastasja pocítila vlhké niečo a vzoprela sa. Nadarmo sa vrabec snažil dať jej najavo, že zasahuje do jeho výsostného územia, kde si on môže robiť, čo chce. Nastasja bola proste unavená a čakala, kým to prejde. Pravidelnými sťahmi líc za výdatnej pomoci jazyka docmúľala lízanku a chcela ju vytiahnuť. Vtom sa ale zarazila. Necítila známu tvrdú a miestami nešetrne zahladenú paličku, na ktorej si už mnohokrát poranila jazyk. Bolo tam niečo príjemné, oblé, hladké, čo ju zaujalo. Hovorila si ale, že nemá o to záujem, veď je unavená. Inokedy by si to okamžite strčila pred oči. Teraz do toho najprv skusmo zahryzla a potom to začala cmúľať, veď to robila doteraz a nemienila sa svojho privilégia vzdať. No táto hmota, to bolo niečo celkom iné. Žuvala to žuvala a zrazu poriadne nafúkla žuvačku, urobila bublinu a nafukovala ju, až nepraskla. A vtedy sa Nastasja rozosmiala, až jej z očí vyhŕkli slzy. Zliezla z parapetu a rozbehla sa k zrkadlu. Smiala sa ešte aj dlho potom, ako si z líc dala dolu posledné zvyšky tenkého lepkavého závoja z konca paličky. Práve vtedy si sadol na zem o niekoľko ulíc ďalej chlapec s pieskovými vlasmi. Bolo mu proste nanič, len tak.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Modré diaľky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.