Ivana Havranová

Láska v dome duchov

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Ivana Havranová, 2022
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2022
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2022
Layout © Marta Blehová, 2022
962. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-1037-5 (viaz.)
ISBN 978-80-569-1038-2 (ePDF)
ISBN 978-80-569-1039-9 (ePub)

Stála tam ako pamätník všetkým ožranom z mesta a neďalekej doliny. Krčma U mŕtvej kosti. Na začiatku úzkej ulice s domcami pre nemajetných. Za betónovou cestou vysoký plot a staré lipy ukrývali cintorín rozdelený na luteránsky a katolícky. Nijakého luterána by nezahrabali pod katolícku zem a veru ani naopak. Odkedy bolo mesto mestom, jeho obyvatelia túto tradíciu dodržiavali hádam viac ako slávenie Vianoc. No a za neveľkou lúkou pod lesom sa zase hrbil cintorín židovský. Neuprataný, plný starých konárov... Rodiny pochovaných sa po vojne do mesta nevrátili. Zostali v peciach koncentrákov a dve ženy, ktorým sa predsa len podarilo prísť do svojho rodiska, na údržbu hrobov svojich predkov nemali. Cintorín ležal bez pohybu ani umrlec, po nociach však ticho stonal a čakal, že sa časy zmenia, že náhrobné kamene predsa len napokon niekto postaví na miesta, ku ktorým patrili.

Čierna, ktoviečím napustená drevená podlaha sa uhýbala pred pľuvancami chlapov, no márne. Vždy trafili. Pripití, s vyhnitými zubami, gazdovia a paholci zapáchajúci hnojom, včerajším trúnkom, sa nadájali najlacnejšou pálenkou, a tak zabúdali na nespravodlivú nádielku života. Otročili na poliach, v lesoch, ktoré nevlastnili, tvrdo pracovali vo fabrikách. Narobení, zničení, umierali krátko po päťdesiatke. Niektorí vysedávali v krčme v sedliackych bielych košeliach a čiernych sakách, s fúziskami, čo sa váľali v pene piva, iní v súknových halenách s veľkými, obnosenými klobúkmi na hlave. Nikto ich medzi dverami neskladal. Vošli s prikrytými vlasmi či plešinou, telo uložili na drevenú stoličku a čakali na krčmára.

Dvor šenku poznali iba obyvatelia domu. Za krčmou pokračovali pavlačové byty a aby sa ich obyvatelia dostali do svojich príbytkov, prechádzali priestorom plným potkanov a myší. Ohlodávali ohryzené údené kolená povaľujúce sa v špinavých kontajneroch, zajedali to nedovarenými zemiakmi či prepálenou masťou z vyprážania, omastenou ryžou. Všetkým, čím pohrdli kunčafti a nechali krčmárovi na tanieri. V tejto časti mesta fajnoví ľudia nebývali. Okrem toho, že sa ktovieprečo vyvaľovala rovno pred cintorínom, za jeho drôteným plotom stál prísny les. Hlboký, hustý, plný zvieracích brlohov. Tie sa producírovali hrboľatými chodníkmi smelo, akoby ani neboli v priestore, kde môžu stretnúť poľovníka s nabitou puškou. Nechodili ktoviekoľkí. Avšak sem-tam sa nejaký objavil aj nízko, pod kopcom, a najmä podvečer sa pustil do diviaka, srny...

Pavlačové byty tvorili staré, ošarpané steny, z ktorých zliezala omietka i maľovka. Najčastejšie vápenná. Toalety a kúpeľňa, jediné na poschodí, slúžili všetkým obyvateľom. Niektorí z nich boli čistotnejší, iní hotové ošípané. A podľa toho v dome všetko aj vyzeralo. Čistotnejší, citlivejší sa chránili aj pred votrelcom z dvora, už v neveľkých a neosvetlených chodbách číhali na dlhochvostých lumpov klepce. Menšie aj väčšie, s orechom aj s kúskom syra. Po zopár dňoch začal zapáchať a hoci poriadne stvrdol, myšiská sa naň ulakomili. Potkany veľmi nie. Prvý, prieskumník začuchal nástrahu a klepca sa ani nedotkol. Hlúpejšie myši sa spoliehali na šťastie.

Ondro mal príbytok s dvomi izbami, z toho jednu bez oblokov. So špinou starosti nemal. Mladý muž vyšiel zo slušnej rodiny, hygienické návyky si priniesol so sebou do vlastného. Ak by nebolo cesty dvorom a smradľavým schodiskom... Schody akoby niekto privliekol rovno z kameňolomu, tvrdé ani srdce sudcu, časom sčerneli a Ondro si za dažďov o ich ostré hrany čistil podrážky topánok.. Nepotreboval choré mazľavé blato dovliecť k sebe!

Jeho matka Kata nepoznala v živote veľa zábavy. V škole výsledky, akoby dievčaťu pomáhala doučovateľka, rodičom robila radosť väčšiu, než očakávali. No zo strednej školy sa na vysokú nepobrala. Aj pôvodne chcela, no o dvere ďalej, v susednej triede sedel spolužiak Julo a tomu sa Kata ohromne páčila. Drzé chlapčisko z mäsiarskej rodiny nosievalo Kate na desiatu chleby plné šunky, salám, paradajok zo záhrady... Dievča z dvojizbového činžiaku také niečo dobré, domáce nejedlo nikdy. Dlhé, na koncoch zakrútené tmavé vlasy, prenikavé modré oči, jemne krivkasté vrchné zuby, úsmev ako ustrašené vtáča. No a pravdaže, štíhly driek. To všetko mal Julo na Kate tak rád, že zabúdal na nijakú výchovu a snažil sa byť k dievčaťu zdvorilý. Po maturite odišiel z mesta študovať právo, Kata nastúpila vo fabrike ako úradníčka. A piatok čo piatok čakala, kedy pri dverách zazvoní jej vysokoškolák, aby šli spolu von, do ulíc a trochu sa spolu pochichotali. Mama s otcom od nespokojnosti takmer plakali. Povesť Julovej rodiny v meste ktovieaká nebola. Nuž a kostol, ten ich veru nezaujímal. Starý Pahýlek s holou hlavou sa po celý život usiloval zarobiť čo najviac peňazí. Veselo a bez strachu šmelináril, klamal zákazníkov aj štát... Robil, ako sa dalo. Julo ho nesúdil. Napokon, bol rovnaký. Otec sa staral o rodinu a ako sa mu to darilo, nezaujímalo deti, ani mamu. Tá sa celý deň motala po dome, opatrovala husi, kačice, sliepky, deň čo deň chystala všetky jedlá, koláče a vlastne... Robila všetko, čo jedna rodina potrebuje. Muž nosil peniaze, ona gazdovala.

Keď konečne Julo spromoval a do malého mesta sa vrátil ako doktor práv, Kata sa nazdala, že ju opustí. Že si tam tajne našiel nejakú tiež doktorku a čo ho už po nejakej spolužiačke so strednej školy. No nestalo sa tak. Mladý muž hneď požiadal Katu o ruku a vzali sa.

Po svadbe priviedol ženu domov, k rodičom. Nedalo sa inak. Žiť v činžiakovom malom byte svokrovcov... Vylúčené. Všetko v ňom ako pre škriatkov hobbitov. Úzka, malá chodbička, potom kuchyňa, čo takmer nemala kde prichýliť sporák, stôl pre dvoch, nuž a izby... Škoda reči. Jedna spálňa s manželskou posteľou a v kúte strčeným šijacím strojom, druhá natrieskaná skrinkami a rozkladacím gaučom... Hlava rodiny pracovala od rána do večera vo fabrike, vychovávala učňov, matka šila pre továreň na výrobu kabátov, šiat a blúz. Všetko pre dámy a do cudziny. Katina matka mala roboty dosť. Veď o nej vraveli ako o najlepšej a šila množstvo objednávok do zahraničia. Oči sliepňali aj neskoro večer, ak nestačila urobiť cez deň, musela za tmy. Lebo ráno prišiel šofér po hotovú robotu. Manželia sa však snažili dcéru vychovať k dobrote a aj sa podarilo. Kata mala srdce ako kus práve upečeného chleba z pekárne od Pobežalovcov.

O zopár rokov sa mladomanželom podarilo tak nazhŕňať peňazí, že spolu s pôžičkou mali na vlastný dom. Julo pracoval, bral, čo prišlo, robota advokáta mu vynášala celkom slušne a Kata všetko, čo zarobila, dala do rodiny. Nepatrila medzi fifleny, žienky, čo nakupovali vo veľkých mestách luxusné kúsky a už nevedeli, čo na seba. Niečo ešte ušila mama, niečo kúpila vo výpredajoch. Pravdou však bolo, že Julovi sa vyfintené slečinky páčili. Veľmi.

Jedného rána sa Kata zobudila so žalúdkom ani na zaoceánskej lodi. Hrkalo ním, prázdny sa natriasal, až musela utekať z neho vyhodiť aj to nič, čo v ňom bolo. Nuž a takto prišla na to, že na ceste z ktovieakej planéty je ich prvé dieťa. Neboli to príjemné mesiace, no prežila. Hoci, keď videla, aké sú ženy s bruchom, aké boli kolískou dieťaťa šťastné, čudovala sa. Každá predsa musela cítiť, že okrúhle čudo sa nosí oveľa ťažšie ako veľký nákup v jednej ruke, že budúca matka sa stáva nemotornou, ťarbavou, s pocitmi neustálej žalúdočnej ťažoby. Celých deväť mesiacov naplnených trampotami pravdaže neprežívala každá, no Kata to mala tak.

Narodil sa chalan. Jemnučký ani perie bociana, okatý, s vlasmi anjela.

Práve začal rozkvitať orgován a celé mesto voňalo fialovými kríkmi. Rástli, akoby ich niekto navysádzal. No vraj sa do zeme popri Váhu dostali vetrom. Privial semiačka a tým sa vlhká pôda vedľa rieky zapáčila. Ondrej však nie a nie sa s krásnym svetom skamarátiť. Nariekal celé noci, bolievalo ho chlapčenské bruško, Kata sa triasla od strachu, čo sa s deckom deje. Julo sa o výchovu nestaral, ani mu na rozum nezišlo Kate pomôcť. Nazdal sa, že práve robota s dieťaťom je čisto ženská vec. Mal ten celkom iné starosti!

A do čistiarne kto pôjde? Potrebujem ten tmavý oblek. O dva dni mám veľké pojednávanie, Kata, vravel tónom, ktorý pred svadbou nepočula.

Ako to mám urobiť? Celý deň sa starám o Ondrejka.

Tak ho nalož do kočíka a zbehnite spolu. Chvíľu hádam na chodníku vydrží! radil, akoby si vážne myslel, že na toto by Kata neprišla sama.

Akože... Nechať kočík pred čistiarňou? To mám urobiť? spýtala sa celá zhrozená. Nie, že by v meste niekto kradol deti, avšak kameň spod kolesa auta, detiská idúce okolo... Vždy sa môže niečo stať!

No a? Kto by ti kradol decko? Za tých zopár minút? No povedz. Kto? Nejaká si citlivá. Malý má pol roka a ty stále ako prvý deň po pôrode. Plná čudných hormónov! To ti už nikdy neprejde?

Ty si čudný, Julo. Vraj nechaj decko na chodníku! Ale dobre. Nejako to vymyslím. Aby si sa z toho obleku nezbláznil! vyštekla a sama sa čudovala, že sa s Julom rozpráva ako s nepriateľom. Uvedomila si, že takých chvíľ mala viac, než by láska uniesla. Zdalo sa jej, že manžel svoju ženu zneužíval, že musí robiť veci, ktoré si pokojne mohol urobiť sám. Napokon... Nebola na tomto svete s takýmto pocitom sama jediná manželka. A keď jedného dňa prišiel domov a oznámil, že odchádza pracovať do Bratislavy, takmer odpadla.

A ja tu budem s Ondrom sama? Myslíš, že to môžem všetko zvládnuť?

Veď sú tu naši! A vaši! Pomôžu! Nemusíš sa báť!

Nepomôžu. Nepomáhajú ani teraz. Potom, keď ťa tu nebude, už ku mne tvoja mať ani nevojde, odvetila, avšak vedela, že celkom nadarmo. Julo si urobí po svojom.

Každý piatok podvečer prídem za vami. A pomaly sa poobzerám po nejakom byte v Bratislave. Prídete za mnou, budeme žiť v riadnom meste. Nie v takomto zapadákove! Človek tu nemôže urobiť nijakú kariéru, zarobiť veľké peniaze! A Kata, zapamätaj si. Bez veľkým peňazí sme nikto! Ľudia sa boja iba tých! A kto ich nemá... Hotová nula.

To vážne? A načo vlastne potrebujeme veľké peniaze? Dom máme, a na všetko ostatné, čo treba, tiež. Netrieme nijakú biedu, Julo! snažila sa Julov plán zvrátiť, no vedela, že bez úspechu. S rodinou vydržal do Nového roka a potom sa odsťahoval. Len tak. S jedným kufrom, nejakými haraburdami, potrebnými na bežné používanie a bolo. Vtedy mala prvý raz pocit, že sa rozchádzajú. Riadne. Nadobro. Už nebude večer sedieť za kuchynským stolom a čítať noviny. Už na dvor nezakričí, Kata, poď dnu, Ondro plače. Už ju nepohladí po vlasoch, čo i plný jedu.

Snehu nakydalo, ani keby ho niekto na mesto sypal z vedier, v noci sa do ulíc vkradla takmer ruská zima. Divoká, bezcitná, maľovala po oblokoch kytice chladnejšie od ľadu na rieke. Ľudia sa ukryli v kabátoch, v čiapkach, rukavice na rukách veľmi nepomáhali. Konce prstov pálili od mrazu, nosy beleli ako mŕtvola. Všetci ustavične utekali rýchlo sa ukryť do tepla. Kata nemala ani poriadny teplý kabát. Ak musela bežať ráno do potravín, zababušila sa do zeleného flaušu s vysokým golierom, no futro mal iba také, z tenučkej kockovanej látky. Na nohy čižmy, čo premokali, na hlavu čiapku z čiernej vlny. Ponáhľala sa opatrne, chodníky sa šmýkali ani klzisko na štadióne. Z domu vybehla vždy, keď Ondro zaspal, aby si odbil prvý ranný spánok. Opúšťala ho. Kým sa zobudil, matka sa dávno celá premrznutá vrátila a pustila sa do domácich prác. Niekedy však neurobila nič. Dieťa plakalo, nariekalo, nedalo sa utíšiť. Hontŕľala chlapca na rukách, prikladala k prsiam... Nariekal, ani čo by ho našla niekde pod kríkom.

Čas utekal, chlapča rástlo, Julo prichádzal za rodinou na návštevy. Niekedy sa však nepodarilo a aj v dňoch voľných zostal v hlavnom meste. Vraj sa pripravoval na veľký proces, vraj by ho doma vyrušovalo dieťa, vraj sa radšej obetuje a zostane v malom prenajatom byte.

A kedy sa už konečne presťahujeme za tebou? Prešiel rok a stále sme tu! pýtala sa unavená Kata, keď sa jej už zdalo, že Julova neprítomnosť nielenže rozbíja rodinu, ale vyčerpáva chatrné ženské telo i dušu. No poriadnej chlapskej odpovede sa nedočkala. Šmodrchal, vyhováral sa, klopil oči. Ak žena niečo naozaj cíti, tak je to odcudzenie manžela. Chlap sa môže tváriť falošne, ako chce, vie to. Dotyky začnú chladiť, bozky ako medzi priateľmi, správanie len také... strohé, bez úsmevov, lásky. A vo vzduchu napätie z toho, aby pre boha živého manželka nechcela nejaké dôvernosti.

Po svadbe si mnohé páry už často v posteli neprejavujú lásku, Kata. To si nevedela? Už je to celkom iný vzťah, moja milá. Človek sa postupne vymaní zo zaľúbenia, aby mohol slobodne pracovať, aby nepodliehal citom. Tie človeka ničia, oberajú o energiu, zotročujú ho, vysvetľoval žene a tá celkom naisto vedela, že ju považuje za hlúpu ufňukanú hus. Nevedela, čo mužovi odpovedať. Nemala ani tridsať a už sa mala zriecť lásky, manželského života, pretože Julo má názory ako ľudia, čo plánujú mať posteľový vzťah aj s niekým ďalším. So ženou, čo nemá starosti s malým deckom, ktorej kúpeľňa nie je cítiť plienkami, detskými zvratkami, čo si každé ráno po osviežujúcej sprchu kvapne za obe uši drahý parfum.

Ty niekoho máš? spýtala sa teda odvážne. Alebo možno nemáš, no chystáš sa mať, dopovedala sama sebe.

Julove tmavé oči sa zatemnili, líca zrumeneli: Blaznieš? Vešať si na krk druhú babu? Vieš čo, Kata? Vy sa po pôrode meníte. Už nie ste krásne, príjemné, prítulné. Ste nervózne, ustavične v strehu, sústredené na dieťa. Načo by som si komplikoval život? No povedz! zvyšoval nervózne hlas. Vedel však, že v živote potrebuje napätie lásky, potrebuje vzťah, ktorý upracovaného chlapa poteší a nemusel by sa oň s nikým deliť. Ani s vlastnými deťmi. Čím bol s Katou dlhšie, tým menej chápal, prečo si ju zobral. Vždy sa mu páčili celkom iné, vyzývavé. Kata, sivá myška, čo síce prečítala množstvo kníh, no mejkap si urobiť nevedela. Ešte za čias štúdií na vysokej mal okolo seba toľko atraktívnych právničiek! Vyfintených v drahých značkových handrách, vyvoňaných všetkými francúzskymi voňavkármi. A predsa nijaká iskra. Myslel iba na Katu z rodného mesta nevediac, prečo ju tak veľmi chcel mať doma.

No, milý Julko. Nie som nijaká svetobežníčka, o mužoch však viem svoje. Potrebuješ krásnu, bezproblémovú, repre babu. V tom veľkom meste. Takú na hranie, odvrkla.

S tou by si sa miloval rád, však? dodala a otočila sa manželovi chrbtom.

Nebolo to detstvo plné láskavých pohladení a otcovskej lásky. Ondro si dobre pamätal hádky, čo viedli k trieskaniu dverí takému silnému, že v kredenci sa roztriasli poháre, taniere... Cingali ako jemné vianočné zvončeky. A mama usedavo plakala.

Včera ťa stretla jedna moja spolužiačka v Bratislave pred mäsiarstvom. Držal si v ruke dva kusy sviečkovej. A vraj si vravel, že jeden nesieš domov, rodine a druhý potrebuješ na prilepšenie života v hniezdočku lásky! To si povedal! Čo to znamená? Že máš v Bratislave byt, a tam sa s nejakou pelešíš? Že máš normálnu milenku? kričala a z očí sa jej rinuli slzy. Julo vtedy stál ako soľný stĺp, no nie dlho. Rýchlo sa spamätal, presne podľa pravidla zaútoč, lebo nezvládneš.

A nejakej zvedavej babe budem vysvetľovať, že som bral mäso pre kolegu? Nemala sa čo vypytovať! To je slušné? Vyzvedať od druhých a ešte to potom aj poroznášať po svete? Jedna obyčajná rašpľa je tá tvoja spolužiačka. Také niečo zlé..., takmer si odpľul a vyšiel z izby. A s mamou sa nerozprával, kým sa v pondelok ráno nepobral znovu do bratislavskej práce. Ondro už od detstva vedel, že mama a tato je krik a plač a neskôr pochopil, že i klamstvo. Nikdy nevedel, na čiu stranu sa pridať. Hoci sa vo chvíľach dramatických o dieťa veľmi nezaujímali, otec niekedy povedal: Prestaň, je tu Ondro! Aby sa ti nezačal zo stresov v noci znovu pocikávať! Na to si daj, moja milá, pozor. Mama vtedy vybuchla ako pec plná orechových škrupín: Zmizni do čerta a nechaj nás! Ešte aj chlapca do toho zaťahuj. Do toho tvojho bujarého, nemravného života!

Vypadol z domu on. Syn Ondrej, čo sa pri rodičovských hádkach triasol v kúte za dverami do kuchyne. Vypadol hneď, ako dovŕšil osemnásť rokov. V pavlačových bytoch dvora krčmy U mŕtvej kosti býval strýc Michal, nuž sa mu zdôveril, aké muky prežíva doma. A že teda by chcel bývať sám.

Neviem, Ondrík! A mama prežije tvoj odchod z domu? Zostane v tej veľkej haraburde sama. Mysleli si, že dom stavajú aj pre teba a ty takto.

Pozri, strýko Michal, mysleli si, že sa majú radi a vidíš. Všetko je vždy inak! Aj s láskou, aj s predstavami, o synovi, čo naveky zostane s rodičmi. A vari som sám na svete, čo opúšťa rodičovský dom? Vieš, koľko je takých prázdnych? Koľko detí opustilo svoje teplučké izby a nechalo mamu aj otca žiť si svoje nepriateľské životy?

Veď... Hovoríš pravdu. Je to tak. Dobre teda, skúsim ti vybaviť byt na poschodí, vedľa mňa. Sú tam dva voľné, v jednom už celé roky nebýva nik, ktovie, v akom je stave. V druhom zomrela stará, opustená žena. Našli ju až po dvoch týždňoch. Pohľad to pekný nebol, avšak ten byt je väčší, priestrannejší a svetlejší. Len teda, nikto ho pre ten príbeh nechce.

Mne umretá tetka neprekáža, strýko. Veď to celé vyčistím, vymaľujem... Skúsiš teda? Bol by som rád, povedal absolvent gymnázia, čo pre mimoriadne schopnosti šiel do prvej triedy v piatich rokoch. A začal sa na nový pokojný život tešiť.

A cintorín?

Čo cintorín!

No že či ti to tam nebude nepríjemné. Bývať rovno oproti cintorínu! Vlastne, pri ňom, pokračoval strýc v odrádzaní Ondreja od vlastného bytu.

Prosím ťa! Cintoríny sú trvalé adresy všetkých nás z tohto sveta! Mám sa báť mŕtvych?! Živí ma otravujú! Tí sú môj problém! zasmial sa a Michal pochopil, že so strašením neuspeje.

Keď sa sťahoval, mama plakala viac, ako keď prišla otcovi na ďalšiu neveru: A budeš tam taký sám! Musíš mi dať kľúč, nech ti môžem priniesť jedlo, upratať... Utierala si slzy a červený nos.

Nedám, mami. By si tam chodila stále. Chcem mať pokoj. Idem na vysokú, čaká ma množstvo učenia! A jedlo mi tiež nebude chýbať. Veď budem žiť takmer v krčme, vysvetľoval a nádejal sa, že mama pochopí. Nepotreboval denne ustlanú posteľ, poumývanú šálku od kávy a tanier, poriadok ho vôbec nezaujímal. Mal ho v sebe z domu, no že by okolo neho muselo byť všetko vyupratované... Chcel vyštudovať a zmiznúť do sveta. Lákala ho Amerika, Austrália... Keď v izbe veľkého domu nezostali už takmer nijaké chlapcove veci, keď odniesol všetko, čo potreboval, pozeral na škatule, naukladané v malej, tmavej chodbe a nechcelo sa mu veriť, že to dokázal. Zohnať byt, presvedčiť mamu... Otec sa nestaral: Si dospelý, rob, čo chceš.

Ondrovi sa stalo to, čo takmer všetkým deťom celého sveta. Otec pracoval mimo rodiny, mimo mesta, kde žili, a výsledkom bola cudzota. Nemali sa ktovieako radi. Niekto by si myslel, že jediné dieťa, dokonca syn... Otec sa zblázni od šťastia, radosti. Julo cítil, že mu v živote skôr zavadzia. Že by chcel fungovať bezstarostne, tak, ako keď s mamou spolu chodili. Ani Ondro necítil k otcovi lásku, o akej sa píše v knihách. Keď sa v piatok večer vrátil domov, medzi mamu a syna, narobil rozruch a skončili sa pokojné dni. Víkendy prežíval plný napätia, úzkosti, nikdy nevedel, či sa otec dokáže skutočne ovládať, pretože mama situácie špičkovala až do nezvládnutia.

Ale ak potrebuješ peniaze, povedz. Veď nemôžeš žiť na škatuliach! Všetko treba zariadiť nábytkom, predtým vyčistiť, vymaľovať... hundral si Julo popod nos a Ondro s odpoveďou neváhal.

Nuž... Máš pravdu, otec. Peňazí mi teda treba. A dosť. Ako vravíš. Vymaľovať, povytŕhať dlážku, vyčistiť... Ktovie, čo všetko tam nájdem.

Koľko?

Ty povedz. Koľko dáš, toľko vezmem, odvetil diplomaticky a čakal. Zvykol si s otcom vravieť na rovinu, priamo. Nebol ako mama. Tá večne reči motkala, len aby neurazila, nenahnevala a človek nevedel, čo vlastne chce. Julo siahol do vnútorného vrecka tmavého, ručne šitého saka a vybral bankovky, zložené na polovičku: Tu máš. A keby chýbalo, povedz. Neviem, koľko tam je, no na niečo by postačiť mohlo, usmial sa a Ondrej odrazu jasne videl, že sa zo synovho odchodu z rodičovského hniezda tešil. Lebo zase budú s mamou sami a ak sa aj pohádajú, Kata manžela pred vlastným synom neponíži.

Bytík to bol útulný.

Dve izby, jedna väčšia, druhá akurát na posteľ, poličky, skriňu, tretia skôr kutica bez obloka, len tak, na odloženie haraburdia. Kuchyňa ani dlaň, v kúte elektrický sporák, umývadlo bez drezu, ledva do nej dostal stolík pre dvoch a dve stoličky. Akurát obývačku mohol zariadiť veľkorysejšie. Na celú jednu stenu police na knihy, obyčajnú, lacnú sedačku, jedno kreslo, skrinku pod televízor a rádio po babke. Na Ondreja priateľsky žmurkalo zeleným okom a mal ho radšej ako všetky elektroniky sveta. Na novú dlážku položil koberec, ručne tkaný až niekde v Sýrii a hoci mu strýko Michal vravel, že mu ho zožerú mole, za plastový kovral krásny kúsok nevymenil. Jeho veľké farebné vzory mu robili ráno čo ráno radosť, dobrú náladu, Ondrej koberec miloval. Nuž a navyše... Udržiaval teplo ani kožúšok na líške.

Riad ti kúpim ja, ponúkla sa mama a syn sa zľakol: Potrebujem jeden hrniec, dve šálky na kávu, dva poháre na vodu a dva taniere s príborom. To je, mama, všetko. Nechcem nijaké servisy ani nič podobné. Žijem sám a ešte to zopár rôčkov aj tak zostane, vravel rýchlo, aby mu neskočila do reči a nezvrátila Ondrov pohľad na vec.

Žiješ sám a chceš všetkého po dva. Asi teda s niekým počítaš, ale nebudem sa vypytovať. Dobre! Veď teda viac nekúpim. Nech sa nejeduješ, usmiala sa a Ondrej opäť, už po miliónty raz, videl mamin smutný úsmev. Bol to hádam jediný človek na svete, ktorý sa ešte aj usmieval smutne.

A kedy nás pozveš na vizitu? opýtal sa formálne otec. Sedeli pri nedeľnom obede, na tanieroch rozporciovaná pečená morka, trochu ryže poliatej výpekom z pekáča, po okrajoch taniera rozložené kyslé uhorky. Koža vtáka, upečená do chrumkava, vyvolávala v stolovníkoch chuť odtrhnúť poriadny kus mäsa a zahryznúť do neho. Ondrej mal rád maminu váru. Ak sa niečoho v budúcnosti bál, tak predovšetkým kupovaných, hotových jedál. Reštaurácie mu zapáchali zhoreným olejom, nedokázal v nich s pôžitkom zjesť ani jediné jedlo. Hoci aj rovnaké, ako varievala mama. Nabral si na vidličku niekoľko zrniek ryže a skôr, ako ich hodil do úst, povedal: Šak príďte, kedy chcete! Len to musím vedieť dopredu. Nech som doma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska v dome duchov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.