František Niedl

S VLČÍ HLAVOU V ERBU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2011

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5296-1 ePub

ISBN 978-80-243-5297-8 mobi

Tvrz Drkolná – leden l. P. 1421

Věděl, že tu někde musí být. Tvrz. Sice malá, ale nestojící uprostřed lesů a ze všech stran dobře viditelná. Ale noc a vánice jakoby všechny kontury smazala. Také věděl, že jeho kůň, jehož barva se pomalu pod padajícím sněhem a vznikající jinovatkou měnila z černé na bílou, to vydrží, ale o sobě si tentokrát už nebyl tak jistý.

Vše bylo bílé. Nebe, země, vzduch… Ani k mrakům nebylo možné dohlédnout. Sněhové vločky bodaly do očí, hnány ledovým větrem.

Spánek. Pomalu přicházel spánek a jezdci se zdálo, jako by mu bylo najednou tepleji. Jen na chvíli usnout…, pak by jel zase dál. Ale věděl, že to je klam. Ta chvíle by sice měla začátek, ale její konec by byl za hranicemi chápání času.

Kůň se na chvíli zastavil a otočil se na jezdce, jako by se chtěl přesvědčit, že jezdec stále ještě ví, co dělá.

„Jeď,“ zamumlal jezdec sotva slyšitelně.

Kůň se dal znovu do kroku. Ne do klusu, ani o cvalu nemohla být řeč. Byl natolik inteligentní, aby nemrhal silami v běhu někam, kde možná není žádný cíl.

Něco stříbrného blesklo oblohou. Téměř ve stejnou chvíli oba zvedli hlavu, ale téměř tak rychle, jako se měsíc objevil, se znovu skryl. Ale zůstala alespoň naděje, že nezmizel navěky a zrovna tak, jako se objevil jednou, může se objevit znovu.

Jeli skoro ještě další půlhodinu, když znovu zableskla nad krajinou ta stříbrná záře. Sice znovu zmizela, ale po chvíli bylo možné znovu měsíc zahlédnout za mraky, které nebyly už tak husté, spíše připomínaly roztrhanou krajku.

Jezdec, který zrovna přehnanou zbožností neoplýval, se podvědomě pokřižoval. „Že bys mi dal ještě další šanci, Pane? Ale čím jsem si ji zasloužil? Přesto děkuji,“ přeříkával to díkuvzdání sotva slyšitelně, jako by se bál, aby to nebylo Bohem považováno za zbabělost.

Zřejmě se zbláznil, pomyslel si kůň a znovu se otočil na svého pána. Nebyl zvyklý na to, že by si v sedle povídal sám se sebou.

Pak začalo sněžení ustávat a z oblohy někdo pomalu stahoval tu těžkou, studenou přikrývku. Objevily se hvězdy a s odcházející sněhovou stěnou začal ustávat vítr. S rozjasnívající se oblohou přicházel mráz a sníh pod kopyty koně začal vrzat.

Uviděl ji až tak na čtvrt míle, postupně, jak odcházela ta sněhová stěna. Skoro stejně snadno by ji mohl přehlédnout. Tvrz byla bílá, jen podsebití bylo ze zčernalého dřeva. Šindele, jindy sice také černé, byly teď zapadané, tak jako vše ostatní, sněhem.

Vrata byla zavřená – jak jinak. V tuhle dobu a v těchto časech. Ale ve dvou okénkách se ještě svítilo. Jezdec vytáhl z pochvy meč a jeho jílcem na vrata zabušil. Nikdo se však neozval. Jen doufal, že někde je alespoň jeden strážný, a pokud ano, že nespí. Rozštěkali se psi. Zabušil znovu, tentokrát silněji a jenom doufal, že nezmrzne tady před těmi vraty, a také doufal, že Bůh není tak škodolibý, aby ho nechal vláčet takovou cestu, aby nakonec…

„Táhni od té brány, ty lupiči zvyjevený!“ ozvalo z vížky nad bránou.

Konečně lidský hlas, pomyslel si jezdec, i když k přívětivosti má hodně daleko. „Už jsi někdy viděl, ty hlavo skopová, aby zloděj nejdřív bouchal na vrata, když jde za lupem?“ zavolal nahoru z posledních sil jezdec. „Aby všechny vzbudil?“

„To může bejt ouskok!“ zůstával strážný na svém.

„Zavolej pána, ty pitomče! Nebo až budu uvnitř, zpřerážím ti obě nohy.“

Ten hlas uměl rozkazovat a strážného také napadlo, i když mu to zabralo hodně času, což však o nic nesnižovalo radost z toho, že taková myšlenka vůbec přišla, že pokud chce ten příchozí mluvit s jeho pánem, nebude se asi opravdu jednat o někoho s nečistými úmysly. Jeho hlava zmizela, jen psi štěkali dál. Jezdcův meč byl opět v pochvě, jen předtím ho pečlivě otřel, aby mu k ní náhodou nepřimrzl.

Když se později Jan Tlapák z Drkolné podíval průhledem z vížky před vrata, uviděl koně s jezdcem, ale zdálo se mu, jako by oba spali. Jezdec se nepohnul a ani kůň nezahrabal. Jako by mu po zádech přejela ledová ruka. Maně se otřásl. „Jsi-li dobrý?“ přiměl se nakonec k zavolání.

„Tak jako ty, pane,“ zvedl jezdec hlavu k Janu Tlapákovi.

„Tak,“ podrbal se pán tvrze na bradě. „A co tě přivádí na Drkolnou?“

„Jsem pocestný v nouzi. Jen hledám přístřeší pro sebe a svého koně.“

„Tak,“ odpověděl znovu Tlapák rozpačitě. „No, pocestného jsme od vrat nikdy neodehnali. Ale sám víš, že doba je zlá. Můžeš nám alespoň říct svoje jméno?“

„Byl bych radši, kdyby mé jméno slyšely jenom tvé uši,“ odpověděl jezdec. Tlapák se na chvíli zamyslel, ale nakonec poslal Matěje dolů na nádvoří. Pak se teprve jezdec představil. „Jsem Hynek Tas z Boru, toho času sezením na Vlkově.“

Nastala chvíle ticha. Pak zeman houkl na strážného: „Otvírej, Matěji!“ Poté sešel po dřevěných schůdkách k vratům, kde s Matějem už čekali dva čeledíni se sudlicemi.

Vrata se otevřela a Tas vjel se svým Flaviem na malé nádvoří. Ze sedla slézal velmi těžce, a když došlápl na zem, zavrávoral a na malý okamžik se zdálo, že snad upadne. Ale jeden z čeledínů ho podepřel.

„Pojď rychle do tepla, pane, musíš být po té cestě celý zmrzlý,“ začal ho Tlapák rychle pobízet, když viděl, v jakém je stavu.

„Ještě bych prosil o dobré zaopatření pro mého koně. Záleží mi na něm víc než…,“ tady se Tas zarazil.

„Než na některých lidech?“ dopověděl Tlapák a ani nevěděl, jak blízko je odpovědi.

„Ano. Také tak by se to dalo říci. Dobře ti zaplatím.“

Tlapák téměř ztuhl. „Za pohostinství na Drkolné nikdy nikdo neplatil, pane Tasi, my nejsme hostinec.“

„Promiň, nechtěl jsem se tě dotknout, bylo to hloupé. Na tom koni mi opravdu hodně záleží.“

„Neboj se, zítra se sám přesvědčíš, jestli s ním bylo dobře zacházeno.“

Při stoupání po schodech na dřevěnou zastřešenou pavlač, ze které vedly dveře do obytné síně, se Tasovi zdálo, že má snad nohy z olova. Když pak vešli dovnitř, zatočila se mu ve vytopené jizbě hlava.

Obraz pohody a míru. Jako by venkovní svět zůstával za hradbami, sice nízkými, přesto hradbami. Jak dlouho ještě? Žena u kolovratu, dívka se stařenou a ještě jednou ženou deroucí peří, starý muž hřející si záda u krbu… Ti všichni se teď se zvědavostí, do které se mísila i jistá dávka obav, dívali na příchozího. Tlapák pomohl Tasovi z kožichu, pak mu přisunul židli a vybídl ho, aby se posadil.

„Budeme mít hosta,“ oznámil přítomným. „Vyskoč, Báro!“ obrátil se na prostřední z žen. „Ale opatrně, ať nerozfoukáš peří, a ohřej polévku a přines něco k zakousnutí. A svař víno!“ Pak sáhl do výklenku překrytého dřevěnými dvířky a vytáhl čutoru a nabídl ji Tasovi. Je v ní pálenka, a když si z ní Tas přihne, je to, jako by ho kopl kůň.

„Děkuji,“ promluví, když se mu konečně podaří popadnout dech. „A omlouvám se, že jsem k vám takhle vpadnul. Ale dál bych už asi nedojel.“

„A jsi-li ty dobrý, anebo jenom jeden z těch potulných knechtů, kterých je teď v kraji plno?“ zeptal se stařec od krbu.

„Ale otče,“ okřikl ho Jan Tlapák. „Je to především host.“

„Který má dozajista jméno,“ nenechal se odbýt stařík, který byl sice hubený jako houžev, ale pár jizev v obličeji mluvilo o tom, že nebýval vždycky jen zeměhryzem.

„Starý voják?“ otočil se k němu Tas a pokusil se o slabý úsměv. „To už se člověku z obličeje nesmaže.“

„Tak jako tobě,“ odpověděl starý Tlapák.

„Jste tu všichni rodina?“ zeptal se Tas.

„Můj otec Záviš,“ ujal se představování hostitel, „má matka Máří, žena Dorota a dcera Dorka,“ ukazoval zeman rukou. Nikdo cizí, jak vidíš.“

Tas se každému z představovaných ukloní, ale zůstane sedět. „Jsem Hynek Tas z Boru.“

Starý Tlapák se zachechtal a vycenil na Tase polovinu zbylých zubů. „Každý máme svůj život vepsaný ve tváři – i ty, pane Tasi. Teď jsi naším hostem.“

Pivní polévka se škvařeným špekem a osmahnutými kostičkami chleba, ovesná placka, svařené a hodně kořeněné víno, na stole v ošatce sušené ovoce…, sladká únava, jak se tělem rozlévá teplo…

„Mohu se na něco zeptat, pane?“ promluvila zemanova žena, když byl Tas už po jídle.

„Jistě, paní.“

„Je ti někdo v patách?“

Tas se ušklíbl, nečekal takovou otázku – od ženy. „Teď už ne, paní. Ale zítra odjedu, uklidní-li tě to.“

Starý Tlapák se zachechtal. „Teď už ne, opakuje jako ozvěna. Myslel jsem si to.“

Dorka celou tu dobu vysílala k Tasovi kradmé a plaché pohledy. Svoji zvědavost však nedokázala zakrýt. Poslední pohled je však jiný, je v něm úlek. Pak něco zašeptá matce a něco jí na Tasovi ukazuje.

Tas se podívá po směru jejich pohledů. Na levém boku má krvavou skvrnu. Ne tu starou, zaschlou. Ale čerstvou a větší. Trochu krve už steklo na kraj židle a malá loužička je i na dřevěné podlaze. Sám je udivený. Nevzpomíná si, že by utržil nějaké nové zranění. Kromě těch předtím, z nichž to nejvážnější si už stačil aspoň trochu ošetřit. Vstane, ale celá síň se s ním zatočí a poslední, co je schopen si uvědomit, je podlaha, která se s nebývalou rychlostí blíží k jeho obličeji.

1

Tehdy, před deseti měsíci, na jaře L. P. 1420, byl při obléhání Vlkova i Janek z Budče, Markétou, Tasovou ženou, zvaný Kančí hlava. Byl s ním i jeho starší syn, který jako by byl jeho otiskem, jen o dvacet let mladším. Ale Tasovi se nepodařilo ani s jedním z nich zkřížit meč a zabít ho. Když viděli, na čí stranu se přiklání vítězství, včas opustili bojiště.

Na Vlkově pochovali mrtvé a život se pomalu vracel do starých kolejí. Vrátili se ještě někteří z původních sedláků a přišlo pár nových, kteří slyšeli, že se vlkovský pán umí o svoje lidi postarat – v mezích možností ovšem, které ta doba umožňovala. Avšak lépe než okolní zemané. Na tak malého pána, který vlastnil jeden hrádek, jednu vypálenou tvrz, pět vesnic, z nichž byla jen jedna zcela osazená a dvě z půli, držel víc zbrojných, než by se zdálo, že si může dovolit. A také své sedláky cvičil ve zbrani. Nereptali. Doby, kdy jen pracovali a pán se staral o jejich bezpečí, byly pryč. A jak se jevilo, hned tak se to nemělo změnit. Vybíral od svých poddaných jen havelský úrok na svatého Havla, připadající na 16. října, a ne ještě jiřský na svatého Jiří, 24. dubna. A k havelskému úroku už jen osmnáct dní práce na panském v roce. Pokud požadoval víc práce, zaplatil.

Markéta opět čekala. Tas se těšil a jenom doufal, že tentokrát…

Mysl a duše Markéty zůstávaly zastřené a zároveň průzračně čisté. Byla jako dítě a Tas se občas přistihl při otázce, která se vtírala, zdali by byl raději, aby se Markétě vrátil zdravý rozum a s ním ta studená a odtažitá žena, zamilovaná do někoho jiného, nebo je-li lepší pro oba, aby vše zůstalo tak, jak je.

Mohl být spokojený. Pomalu se sbližoval se svým prvorozeným, avšak nemanželským zrodem poznamenaným synem Hynkem. Pak ale, když se Hynek dozvěděl, že Markéta čeká opět dítě, jako by se uzavřel do sebe.

A jednoho dne překvapil Tase otázkou: „Co kdybych se usadil na Blatci a opravil ho?“ Tas nedokázal odpovědět hned a Hynek si jeho váhání vysvětlil po svém. „Nežádal jsem tě o to, abys mi ho dal,“ řekl chvatně a jeho hlas se mu trochu chvěl. „Jen jsem myslel…“

„Ani bys nemohl,“ odpověděl Tas poněkud nedůtklivě. „Je to Markétin věnný dvorec…“

„Ale drahý,“ přerušila Markéta svého muže. „Vždyť víš, že všechno patří tobě, včetně mě. A proč by nemohl Blatec dostat náš syn, když už tak vyrostl?“ pronesla se svatou nevinností. Když ji při ztrátě jejího nenarozeného dítěte opustil i zdravý rozum, nepřestávala považovat levobočka Hynka za své vlastní dítě, které jen poněkud rychleji vyrostlo.

Její falše prostý úsměv byl jako z jiného světa. Seděla v dřevěném křesle s vysokým opěradlem a pravou rukou hladila po hlavě vlčici Šedou. Kromě Tase byla jediným člověkem, který si k ní mohl takovou důvěrnost dovolit.

„Když znovu osadíme Blatec,“ nechtěl se Hynek nechat odbýt, „možná se ve Stružné a Bukové usadí další sedláci. Teď je Buková pustá a ve Stružné je osazená sotva polovina usedlostí. Půda leží ladem.“

Ano, Hynek by měl pravdu – ale v jiné době. Zajistit všem bezpečí, to bylo obrovské břemeno. Bylo to téměř nemožné. Proč sít, když nakonec úrodu stejně sklidí nebo zničí někdo jiný? Doba byla zralá pro výboje, protože nejsnáze sklízeli ti, kdo neseli. A Blatec? Tvrz ze dřeva. V době válek ta nejsnazší potrava pro červeného kohouta. A postavit zděnou? Jak dlouho by to trvalo! A nejspíš by ji ani nedostavěli. Teď všichni bourali – nikdo nestavěl.

„Později.“ Na zhodnocení stačilo Tasovi jedno slovo.

„Nevěříš mi?“

„Mám o tebe strach.“

„Ty?“ vyhrkl Hynek nevěřícně. „Ty se přece nebojíš ničeho.“

Tas se trochu pousmál, ale ten úsměv byl poněkud trpký. Kdo nyní mohl, kořistil. Nejlepší doba v čase chaosu a bezvládí. Ohromný církevní majetek byl porcován. Páni, kteří se rychle dali ke kalichu, si brali sami, co se dalo. Ti pod jednou dostávali církevní majetek od císaře Zikmunda do zástav, aby měl z čeho platit svá neúspěšná vojenská tažení. Tas měl široko daleko nejlépe vycvičené vojáky, kteří budou brzy chtít také své. Nejenom žold. Bylo jen otázkou času, kdy někteří z nich mohou začít být nespokojení. A on je posadí na téměř zbořený Blatec, aby tam bránili… Co vlastně? Orobinec a žáby? Na druhou stranu ho Hynkova iniciativa potěšila. Mohla by to být cesta, aby se pomalu osamostatnil a naučil se sám rozhodovat.

„Kdybych byl Jankem z Budče,“ pokusil se situaci vysvětlit Tas, „zaútočil bych právě tam. Ale teď, když je to pusté, nemá důvod, není tam co brát.“

„Tak na něho zaútočíme my a zbavíme se ho jednou provždy. A nebude to jen svévole a zákeřnost. Máme mu co oplácet. Jsme v právu!“

„Výborně!“ Tas naznačil potlesk, pak si sedl ke stolu a nalil si pohár medoviny. „Je vidět, žes nechodil na vysoké učení zbytečně. Škoda jen, že jsi z něho zběhl. Mohl jsi to dotáhnout až na biskupa.“

„Vysmíváš se?“ vyrazil ze sebe Hynek uraženě.

„Ne, vůbec ne. Tvoje dedukce jsou správné. Ale…“

„Ale?“

Tas viděl před sebou tu zchátralou tvrzku plnou hnoje, kde navíc nebylo co brát. Špinavou zemanku s ještě neodrostlými dětmi a zbytečně zmařené životy některých svých lidí. A pro co vlastně? Když stačí zabít Kančí hlavu a jeho nejstaršího syna. Na to by měl stačit sám. No, jenom pro jistotu by mohl přibrat Mikeše.

„Budu o tom uvažovat.“

„A to je všechno?“

„To je hodně.“

„A co mám zatím dělat já?“

„Můžeš dělat to samé. A až budeš mít nějakou ucelenou představu, tak mě s ní seznámíš.“

Tvrz Drkolná – leden l. P. 1421

„Nech toho, Šedá. Nech…“

„Ale já musím, pane. Celý hoříš. A nejmenuju se Šedá, ale Dorka.“

Obě víčka jako by byla slepená. Tas musí vynaložit veškerou sílu, aby je otevřel. Nad ním se sklání mladé děvče a mokrým hadrem mu otírá obličej. Jak se její tělo před ním pohupuje, vidí povoleným vázáním šněrování její halenky prs. Ne veliký, o to krásnější. Tas se přinutí k tomu, aby se od té podívané odvrátil a rozhlédl se po místnosti. Nic nepoznává.

„To není Vlkov,“ hlesne.

„Ne, pane,“ odpoví děvče, „to je Drkolná.“

„Co tu dělám?“

„Ty nevíš, pane? Asi bych měla zavolat otce,“ děvče se zvedne a nechá Tase o samotě.

Myšlenky mu víří hlavou. Vidí meče, krev, sníh a vánici…

Dveře se znovu otevřou a Tas vidí dobromyslný obličej podsaditého muže s velkým knírem a tvářemi křečka. Konečně mu začíná svítat.

Muž si sedl na stoličku k Tasově posteli. „Jsem rád, že…,“ řekl s úlevou. „Už jsme si mysleli, že se neprobereš.“

„Ty jsi Jan Tlapák,“ vysoukal ze sebe Tas s námahou, ale i úlevou.

„Když to říkáš, pane Tasi,“ usmál se zeman, „tak to bude asi pravda.“

„Co se stalo?“

„Co se stalo předtím, než jsi přijel na Drkolnou, to budeš nejlépe vědět ty. Ale potom? Když jsi přijel, byl jsi na pokraji sil. Ale my jsme si mysleli, že je to jen útrapami předešlé cesty. Navečeřel ses… To si ještě pamatuješ, ne?“ Chtěl se ubezpečit Tlapák.

Tas kývl hlavou. „Ale pak už si nepamatuji nic.“

„No, najednou si ženy všimly krve na tvém kabátci, ale byla už i na podlaze. Nejdřív jsme to nemohli pochopit. Vždyť jsi tam s námi seděl, jedl, mluvil s námi… a najednou se objevila krev. Zdálo se, že i ty jsi překvapený, pokusil ses zvednout, ale nakonec ses zhroutil na zem. Přenesli jsme tě do postele a zkusili tě svléci. Byl jsi samá krev, která ti utíkala z rány na boku. Vzpomínáš si aspoň na to, jak jsi k ní přišel?“

„Ano,“ odpověděl Tas váhavě, „pomalu si vzpomínám.“

„Ta rána nebyla stará. Ale byla aspoň trochu ovázaná a zaschlá krev ji zalepila. Cestou se ti však znovu otevřela. Ale tys to tou únavou asi nevnímal. Ztratil jsi hodně krve.“

Ale vnímal jsem ji, to víš, že vnímal, odpovídal Tas zemanovi v duchu. Bolest zůstane bolestí. Ať jsi rytíř, nebo podsvinče, které ječí, když ho vraždí. „Takže jste mi zachránili život,“ zkonstatoval. „Díky.“

„Ještě neděkuj,“ Tlapákova tvář zvážněla. „Ještě z toho nejsi venku. Ale přesto… No, myslím si, že nejhorší máš za sebou. Mně neděkuj, ale Bohu. Zřejmě náš Pán má s tebou ještě nějaké úmysly.“

„O tom nepochybuji,“ ušklíbl se Tas. „On se mnou má vždycky nějaké úmysly. Jenže nejhorší na tom je, že mi nedá dopředu vědět jaké, abych se na ně mohl připravit.“

„Nerouhej se, pane Hynku,“ napomenul ho Tlapák, „aby si to Pán ještě nerozmyslel.“

„Jak jste to dokázali? Poslali pro doktora?“

„Pro doktora? Dřív bys umřel, než bychom sem nějakého dostali. Všude je sněhu… Ne, poslal jsem pro Kozlíkovou, to je bába kořenářka, a kováře Bořka. To jsou teď tvoji doktoři. Vždyť je poznáš. Bába chodí každý den a kovář, když je třeba.“

„Kolik dní?“

„Už je to pátý den. Bába nosí lektvar, kterým ránu čistí, a mast, kterou pak tu ránu potírá. Říkala, že se ti do rány dostala špína, od které začala hnisat. Ale když se rána chce zavřít, zavolá kováře, a ten ji znovu otevře, aby vymačkal hnis. A taky přinesla byliny a má žena nebo Dorka ti z nich vaří čaj na sražení horkosti.“

„Jsem tvým dlužníkem, pane Jene.“

„Nech být, přece jsme křesťané.“

„Na to bych nespoléhal,“ odpověděl Tas unaveně. „Ani vlci se nechovají k sobě navzájem tak, jako křesťané dnes. Čechami táhnou smečky, ne vlčí, ale lidské.“

„Divný čas. Drkolné se to zatím vyhnulo,“ pronesl Tlapák zamyšleně a pokřižoval se.

„Proto jsem nechtěl, aby tví lidé věděli, kdo jsem. Trocha hloupé žvanivosti může na Drkolnou přinést pohromu.“

„To máš asi mocné nepřátele.“

„Pár jich bude. Ty nemáš žádné?“

Tlapák se podrbal na bradě. „Já nejsem voják, jako byl můj otec. Tuhle tvrz dostal od krále Václava, a tak jsme královskými many.“

„Václav je mrtev. Bylo by pohodlnější přiklonit se k Rožmberkovi. Takhle jste mu jako osina v zadku. A císař Zikmund ještě není českým králem a kdoví, jestli někdy bude. A i kdyby, ten vás neochrání. Je daleko a svých starostí má dost.“

„Ale ty jsi přeci taky královský!“ Téměř vykřikl Tlapák. „Nebo ses už…?“

„Dal k husitům nebo k Rožmberkovi?“ Na Tasově tváři se objevil trpký úsměv. „Ne, nedal. I když mi to nabídly obě strany.“

„Strany?“ zeptal se Tlapák nechápavě.

„Rožmberk i husité. Sám Mikuláš z Husi i Žižka. S ním jsem se naposledy viděl, když byl u vyhazování novoměstských konšelů z oken a já přijel s královou jízdou ten dav rozehnat. No, nějak se to zvrtlo.“

„Takže jsi zůstal věrný králi,“ uvažoval nahlas Tlapák.

„Žádného nemáme.“

„Ale Zikmund přeci…“

„Toho mi radši nepřipomínej. Tomu jsem opověděl a svůj opovědní list nikdy nestáhl. Bylo to před lety, ještě za krále Václava. Určitě na to už zapomněl. Ale kdybychom se setkali…, kdoví.“

„Bože!“ vydechl Tlapák. „Králi? A proč?“

Tas se zasmál, ale vzápětí se jeho obličej stáhl bolestí. Když ustoupila, přeci nakonec odpověděl. „Jeho lidé mi zabili psa a ukradli koně.“

„Žertuješ,“ řekl Tlapák nevěřícně. Ale když Tas zavrtěl hlavou, pronesl zamyšleně. „Jsi na tom hůř, než jsem si myslel.“

„Ne, už bylo i hůře. Nicméně, pane Jene, když mi půjčíš sáně s kočím, zítra odjedu. Nechci tě vystavovat nebezpečí.“

„Ne,“ pronesl Tlapák důrazně. „Tady jsi v bezpečí. Já sice nejsem voják, ale vím, co je to čest.“

Otevřely se dveře a do místnosti vešla Dorka s miskou kouřící polévky. Podívala se na otce a ten se zvedl.

„Rychle se najez,“ řekl vážně, „než zase upadneš do bezvědomí.“

Tas ho ale ještě zadržel pohledem. „Co můj kůň?“ zeptal se.

„Ten se má líp než ty. Jen zpočátku s ním byla potíž. Dost kopal a všichni se ho báli. Ale pak do něj začal hučet starej koňák Tomeš – hodiny. Nakonec si ten tvůj kůň dal říct, jinak by pošel hlady. Ale pustí k sobě jenom Tomše. Je stejný blázen jako ty, pane Tasi.“

„Jaký pán, takový kůň,“ ušklíbl se Tas, jako by se mu dostalo bůhvíjaké lichotky.

2

Nakonec se Tas dal přemluvit, když mu jeho syn předestřel svůj plán, co s Blatcem. Zněl rozumně. Žádné vzdušné zámky. Jen to nejnutnější, co bude nezbytné k zajištění obrany a ubytování.

„Vyber si šest mužů,“ řekl mu Tas, „ale jenom takové, kteří budou sami chtít. Čtyři vojáky, dva z čeledě. Nějakou ženskou, nebo dvě, aby se vám měl kdo starat o domácnost. Musíme říct sedlákům, aby nám pomohli se stavbou, a zaplatit jim, protože jejich robotná povinnost by na to nestačila. Pokud se někdo nadbytečný z jejich rodin rozhodne zůstat s vámi dál, máš ho mít. Ale pokud by ses ještě nakonec rozhodl toho nechat, nebudu ti to mít za zlé.“

„Ne,“ odpověděl Hynek rozhodně.

„Myslel jsem si to,“ usmál se na svého syna Tas.

„Otče?“

„Ano?“

Hynkův pohled se na chvíli zastavil na Tasovi, ale pak se sklopil k zemi. „Jsem pro tebe velkou přítěží?“ zeptal se nečekaně.

Ta otázka Tase překvapila, ale pak přistoupil k Hynkovi a v jednom ze svých ojedinělých projevů přízně ho objal pravou rukou kolem ramen. „Patříš k tomu málu lepšího, co mě na tomhle světě potkalo.“

„Takže mě máš radši než svého koně?“

Tas se srdečně a hlasitě rozesmál. „To víš, ty chytráku. Ale Flaviovi se pod sedlem nevyrovnáš. A teď si vezmi meč a jdeme na nádvoří. Ještě si tě vyzkouším, jestli ho udržíš v ruce, a tím i Blatec.

Mikeše Hynkovi nedal, toho potřeboval pro Vlkov. Ale i tak nebyla potíž s výběrem. Šel Petr Zpěvák, dost se s Hynkem sblížili a Petr byl věrný. Pak se překvapivě přihlásili i Ulrika s Jorgem.

Tady byl Tas na rozpacích a Ulriky se zeptal: „Hynek si vás vybral?“

Ulrika neodpověděla okamžitě a přitom se Tasovi dívala upřeně do očí a ani na chvíli pohledem neuhnula. „Ne,“ řekla po chvíli. „Nabídli jsme se sami. Ale uvítal to.“

„To je ti tu život tak nesnesitelný?“ zeptal se.

„Ne. Ale bude to tak lepší. Nemyslíš? Ty máš svůj život a já nemám žádný.“

Tas pokýval hlavou. „Jenom jedno bych ti chtěl připomenout. Abys…,“ tady se odmlčel.

„Neboj se, myslím na to. Není radno zrazovat Hynka Tase z Boru. To jsi chtěl říct?“

Práce se na Blatci rozběhly rychleji, nežli Tas sám očekával. Mladý Hynek jako by od otce převzal tu chuť, kterou on v těchto dobách ztratil. Chuť budovat.

Nejdříve opravili palisády a vrata. Sami spali pod plachtami nataženými mezi vyhořenými stěnami tvrze. Bezpečí mělo přednost před pohodlím. O tom nikdo nediskutoval. Jorge s Ulrikou na polní výhni překovávali vše, co bylo třeba. A od vesničanů přišlo několik mladíků, kteří byli na usedlostech přebyteční a po dohodě s rodiči usoudili, že jim bude na Blatci lépe.

Když byl Blatec zabezpečený, pustili se do stavby obytného stavení. Ale ne v celém rozsahu tak, jaká byla tvrz dřív. Velká obytná místnost pro posádku, kuchyně s malou místností pro ženy a komnatka pro pána tvrze. Pár přístřešků pro koně a hospodářskou havěť. Seník… a to bylo vše.

Království bylo zmítáno takovým kvasem, že ani starci nepamatovali podobný. Ani z kronik se nic, co by to připomínalo, nedalo vyčíst. Praha byla rozervána jako kus plátna. Staré a Nové Město patřily kalichu. Vyšehrad držela královská posádka. A Pražský hrad? Ten měnil svou korouhvičku ne po měsících nebo týdnech, ale po dnech. Když konšelé měst pražských vyzvali své spoluobčany pod jednou, aby buď změnili vyznání, nebo se vystěhovali, mnohým nezbylo, než opustit své domovy. A nejednalo se jenom o Němce, ale i o Čechy. Mnozí však byli zabiti a oloupeni ještě dřív, než se mohli jakkoliv rozhodnout. Někteří se uchýlili na Pražský hrad pod ochranu nejvyššího purkrabího Čeňka z Vartenberka. To ale netušili, jak ten se dokáže rychle točit po větru. 17. dubna se přidal na stranu Pražanů a ty, kteří předtím utekli na Pražský hrad, oloupil o jejich majetek. Z hradu je vyhnal, ti šťastnější mohli mluvit o štěstí, že si zachránili holý život. Ale ne všem se to zdařilo. Krátce na to, 7. května, se Vartenberk znovu přidal ke králi uherskému, Zikmundovi.

Hořela Malá Strana, Strahovský klášter a kláštery u svatého Tomáše, svaté Anny a svatého Mikuláše, kostely svatého Antonína a svatého Jana a mnohé měšťanské domy. Nikdo si nebyl jistý životem a každý bojoval s každým. A mezi sebou se též svářeli podobojí, Táboři, Orebové, Slánští, Pražané… A té černé s kosou umdlévaly ruce, její bílé kosti se zbarvily doruda a ze zubů jí kapala krev.

Mnozí si až teprve teď uvědomili, že takhle si příchod Spasitele na Zemi nepředstavovali, ale bylo už příliš pozdě. Kamenný žernov se už otáčel a ten, kdo by se ho pokusil zastavit, by byl rozdrcen. A ti druzí, zpití pocitem moci, tančili po svých bratrech v Kristu.

Tas trávil většinu dní na Blatci, jen občas zajel na Vlkov za Markétou přesvědčit se, je-li vše v pořádku. Každý den vyjížděli z Vlkova dva a z Blatce jeden zvěd do širokého okolí, aby byli připraveni na situaci, kdyby se objevil nepřítel. A tím mohl být kdokoliv. Od husitů přes náhodné drancovníky a Janka z Budče až po rožmberské. Tas sice nebyl s Oldřichem v otevřeném nepřátelství, nebyli ale ani spojenci. Pokud by Rožmberk chtěl, mohl by ho smést jedním výpadem. A záminka? Ta by se našla dodatečně.

Oldřich nezapomněl na Tasovu vyhýbavou odpověď, které se mu před několika lety dostalo od Tase, když mu nabídl, aby k němu vstoupil do služeb. Tehdy se Tas vymluvil, že je vázán slibem králi Václavovi. Jenže teď byl Václav mrtev a Oldřich svoji nabídku zopakoval. Husité na něho tlačili ze všech stran, především vzdálenější državy směrem k Táboru byly ohroženy. A Tas by se mu hodil. V dubnu Oldřich obsadil Prachatice a s tamními kališníky se krvavě vypořádal. Tasovi nabídl místo purkrabího. Teď už se nedalo kličkovat. Bylo to buď ano, nebo ne. A Tas řekl ne. Jako důvod uvedl již pokročilý věk a obavu o své zboží, o které by se nemohl starat. Ani jednomu z důvodů Oldřich nevěřil. Tak starý Tas zase nebyl a jeho zboží by bylo ve větším bezpečí, kdyby měl za zády Rožmberka.

Pach spáleniště se pomalu vytrácel, nahrazený vůní čerstvého dřeva, ze kterého prýštila pryskyřice. A vůní jara. Byl květen a stromy se oděly do svátečního, vodní rostliny roztáhly své listy po hladině a kuňkání žab se neslo široko daleko.

Tas si sedl na lavičku za palisádou u jedné z pozorovatelen. Byla to jen vyvýšená místa v rozích hradby – věže už znovu nestavěli. Čeleď měla na nádvoří rozdělaný oheň, na kterém si opékala kousky masa. Petr Zpěvák drnkal do strun loutny, kterou si nedávno koupil v Krumlově, a k tomu pěl tklivé balady o lásce a statečnosti rytířů.

Tas za sebou uslyšel kroky, a když se ohlédl, uviděl Ulriku.

„Přinesla jsem ti kus opečeného masa, jestli nepohrdneš,“ přisedla k němu. „A pohár vína. Dej pozor, ať ho nevyliješ.“ Maso bylo položeno na čerstvém chlebu, který ještě voněl.

„Čím jsem si zasloužil takovou pozornost?“

„Jsi pán.“

„Ale jdi. Kdyby to řekl někdo jiný, věřil bych mu.“

„Všechno tohle kolem ti patří.“

„Všechna zem ti patří, až když jsi do ní zahrabaná. A ty patříš jí. Proč jsi chtěla na Blatec?“

„Líbí se mi tady – mám ráda vodu.“

„A na Vlkově voda nebyla?“

„Tam byl jen potok. Ale tohle už je voda. Kolem Roudnice protékalo Labe. Dokázala jsem se do jeho proudu dívat hodiny. Když se rozvodnilo, rozlilo se do luk a polí.“

„No, to měli sedláci asi radost,“ pronesl Tas sarkasticky. Kousal propečené maso, které zapíjel vínem.

„Je tu tak hezky,“ řekla Ulrika zamyšleně, ignorujíc jeho poznámku. „Byla bych ráda, kdyby to tak zůstalo. Ale ono asi nezůstane, viď?“

„Nikdy nezůstane nic věčně,“ řekl Tas neurčitě, ale věděl, jak to Ulrika myslí, a že má pravdu.

Přisedla si k němu blíž a přitiskla se bokem. Podvědomě ji objal rukou kolem pasu. Vodní hladina se zrcadlila stříbrem a žáby řvaly tak, jako by měl nastat konec světa, když ten předpovídaný se nekonal.

Tvrz Drkolná – leden l. P. 1421

Topím se. Všude je voda – možná rozvodněné Labe. Ale ta voda je horká, jako by někdo topil pod kotlem. Takže jsem v pekle? Nakonec přeci existuje. Tasovi před očima defilují zástupy mrtvých. Otec – ale jeho podoba je rozmazaná. Pan Králík, král Václav, Blanka z Lazce, Břeněk Křenovský a zástupy dalších – bezejmenných, které zabil, nebo byli zabiti někým jiným. Budeš se smažit, ty studený psí čumáku! Ještě ti bude horko! Tohle je jenom začátek.

„… odpusť mu, Pane, neboť hřešil! Prosíme tě, skrze Pannu Marii a tvého syna Ježíše Krista.“

Ta černá, která se šklebí svou umrlčí hlavou a která číhá za těmi zsinalými tvářemi mrtvých, které jsem kdy v životě potkal, to je Smrt? A to si myslí, že s ní půjdu dobrovolně? Nebo čeká, až mě uvaří v tom kotli? Ale nejdřív je přeci smrt, a pak až kotel.

„… tento hříšník neměl čas se kát, ale svých činů dozajista lituje. Ó, Pane, smiluj se nad ním!“

Tas otevírá oči a uvidí nad sebou kněze v černém hábitu a s krucifixem v ruce.

„Ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého, amen.“

Znamení kříže, svatý olej a rozpraskané Tasovy rty se dotýkají přiloženého krucifixu.

Obraz kněze mizí a místo rozpáleného kotle padá do ledové vody plné ker, ostrých jako jehly. Sněhové vánice a jenom on se starým Flaviem a Hnědkou, ve jménu krále, z Prahy přes Alpy až do Itálie. Je to tak dávno, a přesto ten ledový chlad na něj znovu útočí.

„Vzbuď se, pane! Musíš konečně začít jíst – nebo zemřeš. Po tolika dnech trápení s tebou.“

Chvíli se mu zdá, že jede na koni, ale když otevře oči, uvidí Dorku, jak s ním třese.

„Jsi tak krásná,“ pronese slabým hlasem. A jsou to první slova, která po dlouhé době vysloví.

„Zato ty jsi škaredý a páchneš. A když nezačneš jíst, tak umřeš. A dědeček říkal, že je země zmrzlá a nikdo se nebude kvůli tobě kopat s hrobem a že budeš muset počkat s pochováním do oblevy. Ale že tobě to stejně nebude vadit. Nebo bude?“

„Ne,“ vyloudil nemocný letmý úsměv. „Když mi slíbíš, že mě ještě před smrtí políbíš.“

„Co si o sobě myslíš? Kdyby ses viděl, jak vypadáš,“ naštětila se Dorka. „A jsi ženatý. A já mám o svém ženichovi jiné představy.“

„Už ho vidím. Vidle v ruce, sláma mu čouhá z bot…“

„Tak budeš jíst?“

Tas kývl hlavou. Horkost a zimnice byly pryč. Jen se cítil neobyčejně slabý, jako snad nikdy předtím. Vůbec si nedokázal představit, že by překonal tu nepředstavitelnou tíži a zvedl ruku nebo nohu. Dorka ho musela krmit a on měl tak ztuhlá ústa, že bylo zpočátku obtížné mu vpravit mezi čelisti lžíci. Jak se mu v útrobách rozlévalo příjemné teplo, začaly se v něm probouzet i ostatní smysly a on si uvědomil, že opravdu nepředstavitelně páchne. Musel přiznat, že Dorka byla opravdu statečné děvče.

3

„Jezdci!“ ozvalo se z jediné vížky znovu vztyčené nad bránou Blatce.

V tu chvíli se veškerá práce zastavila, aniž by k tomu dal kdokoliv povel. Kdo měl v ruce sekeru, nechal si sekeru, ostatní se sháněli po nějaké zbrani a hnali se k palisádám.

Byli jen dva a pro Blatec nepředstavovali bezprostřední nebezpečí. Přesto měl Tas ze samostatnosti a pohotovosti posádky dobrý pocit.

Pak zaduněla na dřevěné lávce kopyta. Když se oba jezdci přiblížili, rozpoznali v jednom z nich Vaňka, zbrojného z Vlkova, ale ten druhý byl cizí.

Petr Zpěvák měl lepší zrak a poznal ho první. „To je Diviš z královských,“ obrátil se na Tase. „Sloužil ještě…“

„Pamatuji si na něj,“ zahučel Tas. První myšlenka byla, že ho za ním posílá královna Žofie. A to mu vůbec neudělalo radost. Byla teď spjatá se Zikmundem, i když se jednalo o spojenectví z nouze – neměla jinou volbu. Zůstal jí jedinou záštitou, snad kromě Vartenberka a pár zbylých, kteří buď z věrnosti, či z kalkulu možného obratu, nebo jen proto, že už jinou možnost neměli, stáli při královně, a tím i při Zikmundovi. Tomu však Tas sloužit nechtěl. Ale kdyby královna přikázala, byl vázán slibem věrnosti, a ten by porušit nedokázal.

„Vpusťte je, a pak znovu zavřete vrata,“ zavelel.

Diviš, asi třicetiletý, s poněkud uhrovitou pokožkou, očima posazenýma blízko u sebe a úzkými rty, v odění, jež ještě připomíná královskou výstroj, s předním i zadním plechem a kapalínem na hlavě, se rozhlížel po mužích kolem. Ti byli oděni v hrubých kytlicích, někteří měli kožené nohavice a škorně z hrubé kůže, jiní nohavice jen soukenné a na nohou nízké škorničky nebo střevíce a jiní nohy obalené jen pytlovinou. Diviš možná přemýšlel, jestli neupadl do léčky a neskončil v nějakém lapkovském doupěti. Očima hledal Tase, dokonce ho pohledem jednou jen přejel, ale pak se jeho pohled vrátil.

Sklouzl z koně a předstoupil před Tase. „Zdravím tě, pane,“ uklonil se, „jsem rád, že jsem tě našel.“

„Pojď si támhle sednout,“ ukázal Tas ke stolu se dvěma lavicemi před nově zvednutou roubenkou. Pak zavolal na jednoho z pokukujících mladíků, aby jim přinesl ze sklepa trochu piva a v kuchyni řekl, aby hostu přichystali něco k zakousnutí. „Co tě přivádí na Blatec?“ zeptal se, když se napili. „A co služba? A komu vlastně?“

„Už nesloužím. V Praze je to jako na houpačce. V poslední době jsme ani nevěděli, komu vlastně sloužíme. Včera nepřítel, dnes spojenec a žold jsme už neviděli hodně dlouho. Starý král mrtev, nový ještě nebyl korunován a ví Bůh, bude-li někdy. Královna Žofie bez prostředků… A Vartenberk, toho zajímá jen vlastní prospěch. Odváží vozy plné kořisti, ale není to kořist z čestného boje. Už mi rozumíš, pane?“

„Snažím se.“

„Mnoho z nás odešlo ze služby. Někteří ke kališníkům, jiní k pánům pod jednou a další zkouší štěstí na vlastní pěst.“

„Jako lapkové?“

„I tak.“

„A ty?“

„Zůstal jsem u Štěpána z Brusnice a necháváme se najímat tu i tam.“

„A teď zrovna?“

„Proto jsem za tebou právě přijel. Jak možná víš, mnozí měšťané, především Němci, opouštějí Prahu. Usazují se porůznu, pokud vůbec dojedou. A mnozí si vybrali Budějovice. A my jim děláme ozbrojený doprovod. A mohu ti říct, že odměny jsou takové, že za celou dobu v královských službách jsem nikdy tolik peněz neviděl.“

„Asi ses nepřišel se mnou o ně podělit.“

Diviš se ani nepokusil o úsměv. Možná ani nevěděl, jak se to dělá. „Při poslední cestě jsme doprovázeli tři rodiny s vozy právě do Budějovic. A musím ti říct, pane Tasi, že to není jednoduchá cesta.“

Tas se ušklíbl. „Mezi Prahou a Budějovicemi leží a harcují táboři.“

„Pravda, to jsme poznali. Už jsme mysleli, že vše dobře dopadne. Byli jsme mezi Soběslaví a Veselím, když nás napadla jedna velká tlupa táboritů. Ubránili jsme se, ale polovina z nás padla. Sice to mělo také jednu výhodu,“ teď Divišovi trochu zacukaly koutky úst, ale úsměv to ještě nebyl, „když jsme dorazili do Budějovic, mohli jsme si rozdělit jejich odměnu. Taková byla dohoda. Ale teď je nás málo. A další exulanti, většinou bohatí, čekají na doprovod.“

„A?“

„Pan Štěpán si vzpomněl na tebe, jestli by ses nepřidal se svými lidmi. Teď čeká v Budějovicích na odpověď. Ale musím se hned vrátit.“

Tas se zády opřel o stěnu stavení a zadíval se na mraky letící oblohou. Neměl finanční nouzi. Dalo by se říct, že měl víc, nežli potřeboval. Nebyl chamtivý. Ale přesto, volnost letících koní byla něčím podobným, jako volnost mraků letících po obloze. Bylo to něco jiného, než sedět jako křupan na Bohem zapomenuté tvrzce… A jeho vojáci potřebovali nějakou činnost. Na Vlkově jen zakládali na sádlo a pohodlněli. Svůj žold si vydělávali až příliš snadno.

„O kolik lidí by se mělo jednat?“

„Jde o to, kolik bys jich mohl vzít.“

Tas začal počítat. Z Blatce nevezme nikoho. Ale na Vlkově je lidí víc, než je nezbytně nutné. „Se mnou celkem devět,“ řekl nakonec.

„Pan Štěpán bude rád,“ řekl Diviš a zvedl se od stolu.

„Kde se setkáme?“

„My se hned vracíme. Jak dáme dohromady karavanu, okamžitě vyrážíme. Času není nazbyt. Možná, že tahle karavana bude poslední, možná budou další, to jak se vše vyvine. Doufám, že nás nic nezdrží a že bude ještě koho doprovázet.“

„Myslíš, že nebudou čekat a pojedou bez doprovodu?“

„Ne, to vůbec ne. Ale Praha teď vypadá jinak, než když jsi ji naposledy opustil, pane Tasi. Ti lidé už mohou být mrtví.“

„Aha.“

„Setkali bychom se ve vsi Nusle nebo někde na cestě k Benešovu anebo přímo ve městě. Dál nepojedeme. Pan Štěpán se spoléhá na tebe, pane Tasi, že vybereš nejvhodnější cestu. Pokud bys byl rychlý a dojel až do Prahy, pan Štěpán bydlí v domě jircháře Jíry, kousek od Emauz.“

Když jezdci odjeli, zavolal si Tas Hynka a Petra Zpěváka a oznámil jim, že odjíždí. Oba chtěli jet také, když se dozvěděli, kam jede.

„A kdo se postará o Blatec? Pokud vím, tak tys chtěl na něm, Hynku, být pánem. Až ho budeš mít zabezpečený a vycvičené lidi, proč ne. Ale teď se postaráš o naše zboží. A neboj se, ještě bude příležitostí…“

Do kopce k Nuslím se táhla karavana pěti těžkých, plně naložených vozů s dvojspřežími, na kozlíku vždy jen s jedním vozkou, nikdo další na vozy nesměl, už tak byly přetížené. Na šestém, lehčím voze, taženém jen jedním koněm, jely ženy a děti z pěti rodin, které se vydaly na tuto cestu plnou nejistoty. Ale i ta nejistota byla lepší než téměř jistá smrt v Praze. Hlavy rodin jely v sedlech, tu více či méně jistě. A to ať už pro svou nezkušenost či stáří. Mezi vozy a kolem nich kráčeli mladíci z oněch rodin a něco čeledi, která se rozhodla následovat své pány. Skoro každý z těch mužů měl nějakou zbraň, nebylo však jisté, jak moc s ní umí zacházet.

To ozbrojenci na koních, doprovázející karavanu, nenechávali nikoho na pochybách, jaké povolání je jim vlastní. Bylo jich osm, včetně velitele. Tři před karavanou a ještě před nimi Štěpán z Brusnice. Vždy jeden, jako ztracen, prozkoumával krajinu, kudy měl ten průvod za ním projet. Celou karavanu uzavírali tři zbrojní. To byla veškerá vojenská síla. Dostatečná na potření nějakých lapků či ozbrojené toulavé tlupy, ale na to, aby se postavila silnější vojenské jednotce, to bylo žalostně málo.

Proto Štěpán z Brusnice tak toužebně vyhlížel Tase a jeho jezdce. Při předešlé cestě přišel o šest lidí a další tři po návratu z Budějovic do Prahy zběhli k pražským husitům. Původně myslel, že se mu podaří nějaké zbrojné ještě doplnit, ale bylo to marné. Ten, kdo chtěl rychle přijít k nějakému majetku, měl spoustu jiných, snadnějších a bezpečnějších možností. A nemusel přitom nasazovat hlavu v počinu tak nejistém, při kterém se navíc vyplácí odměna až v cíli, do kterého nemusí vůbec dojet. Skupina sedmi mužů se sice Štěpánovi přihlásila, ale ti spíš vypadali na to, že by ochraňované ve vhodné chvíli sami přepadli, aby je mohli oloupit. Nechtěl vyvolat jejich zájem a nepřátelství tím, že by je odmítl přímo, a tak jim řekl, aby se přihlásili až o dva dny později, než měl ve skutečnosti v úmyslu odjet.

„Pane z Brusnice!“ ozvalo se přerušovaným hlasem, to jak tučný zadek Menharta Stucela, někdejšího zámožného kožešníka a konšela z Nového Města, při každém poskočení koně drtil koňovu nebohou páteř, neschopen udržet tuto mohutnou část svého těla v rytmu s pohybujícím se sedlem.

„Ano, pane Menharte?“ odpověděl Štěpán z Brusnice bez nadšení, protože věděl, jaká lamentace přijde – po odjezdu z Prahy už třetí.

Pan Stucel dal neobratný pokyn koni, aby zpomalil, a jeho kůň si očividně oddychl. „Kde jsou ti zbrojní, které jsi sliboval?“

„Někde na ně narazíme,“ odpověděl pan z Brusnice s despektem, jen těžko skrývaje pohrdání s tímto kupčíkem, se kterým se však co do majetku nemohl nikdy rovnat a ještě donedávna ani co se vlivu týkalo.

„Ale kde? Bude to ještě dřív, než nás někdo oloupí, podřeže naše hrdla a znásilní naše ženy?“

„Pokud se s nimi nesetkáme dřív, nepojedeme dál než do Benešova, tam počkáme.“

„To jsme mohli rovnou počkat v Praze,“ nepřestával s lamentací kožešník.

„Pokud ti to tam, pane Menharte, připadá bezpečnější, můžeme se vrátit,“ odpověděl pan z Brusnice s neskrývanou jízlivostí.

Další rozhovor přerušil příjezd dalšího člena průvodu, zavedeného kupce z pražského Ungeltu, štíhlého čtyřicátníka Floriana Hasseldorfa. Světaznalý člověk, který sám často doprovázel svoje kupecké vozy naložené cizokrajným zbožím do různých částí Evropy a zpět do Prahy. Byl dobře vyzbrojený a v sedle seděl tak jistě, jako Menhartův zadek v poklidu kožešnické dílny.

„Nedalo mi, než vstoupit do vašeho rozhovoru. Snad máš, Menharte, až příliš silné plíce a tvůj hlas se nese široko daleko až k uším nepovolaným. To poslední, co potřebujeme, je zasévat neklid mezi ty už tak dost vystrašené lidi hned na začátku cesty.“

„Ale…,“ pokusil se ohradit Menhart Stucel.

„Žádné ale. Pan z Brusnice má pravdu. Kdybychom zůstali v Praze, možná bychom už neodjeli živí.“

„Tak si snad můžeme ještě v Benešově najmout posilu, pokud nedorazí ten…“

„Tak jako se nám to podařilo v Praze? A kromě toho potřebujeme někoho, kdo zná tamní kraj a poměry v něm. A je spolehlivý.“

„A je?“ zeptal se Stucel jedovatě.

Teď už se Štěpán z Brusnice neudržel a na kožešníka vyštěkl: „To není tvá starost, ale má!“ A po chvíli poněkud klidněji dodal: „Jen kdyby byli všichni takoví jako on.“

Průvod minul Nusle a pokračoval dál k Benešovu. Už druhý den drobně pršelo, na cestě se tvořily louže a kola vozů se místy bořila do bláta. Zvířata tu skutečnost brala stoicky, protože věděla, že jim stejně nic jiného nezbývá, než jít dál. Ale lidem to na náladě nepřidalo. Byli mokří a ženy a děti na posledním voze vypadaly jako promočené slepice s kuřaty.

Žena majitele kamenické huti Emerlicha Munka, Matylda, stála opřená o pažení žebřiňáku a prázdným pohledem se dívala západním směrem, někam k Sasku, odkud možná pocházela její rodina, ale nejspíš se dívala jenom tak. Její štíhlá tvář s vystouplými lícními kostmi, pomněnkovýma očima a vlasy barvy zralého obilí ani v nejmenším nenaznačovala jakékoliv hnutí mysli. Před pár dny přišla o své vrkoče, které padly za oběť fanatické horlivosti husitských žen. Ale smířila se s tím. Jiné ženy přišly o zdobení na šatech, to v tom lepším případě, jiné o poctivost, další o děti a některé o život. Nedopadla nejhůř – vlasy dorostou.

To, co se kožešníkovi Menhartovi zdálo pomalé, bylo nanejvýš nutné. Tas mohl projet krajinou tak rychle, že by vystěhovalce mohl snadno zastihnout už před jejich odjezdem z Prahy. Ale to nebyl ten pravý účel. Musel najít především bezpečnou cestu. I tak slovo bezpečná bylo více než relativní. To, co platilo před hodinou, nemuselo být za další hodinu už pravdou. Nedaly se odhadnout pohyby malých oddílů, ale těm se mohli přinejhorším postavit. To, co Tas potřeboval vědět, bylo místo ležení nebo posunu větších celků. A neexistovali přátelé a nepřátelé. Protože za daných poměrů byli všichni nepřátelé. Všichni, kdo měli zbraň. A naložené kupecké vozy budou lákavou kořistí pro každého.

Na Vlkově sebral osm lidí, Mikeš zase protáhl obličej, že musí zůstat sedět na hradě. Tas neměl, bohužel, nikoho, kdo by Mikeše nahradil.

Markéta se s ním loučila jako s někým, kdo jede za neškodnou zábavou, a to bylo dobře. Něco v jejím mozku ji chránilo před tím, aby si dokázala uvědomit realitu.

Šedá zůstávala u Markéty a Tas věděl, že jsou spolu v bezpečí. S ním vyrážela, jenom když ji sám vybídl. Bylo to zvláštní, z její strany jakoby trochu uraženecké. Možná však nějakým zvláštním smyslem, jejímu okolí neznámým, vnímala, že Markéta čeká Tasovo dítě a že ji potřebuje víc nežli on. Jen když byl Tas na Vlkově, jako by se cítila přebytečná, možná jen hnána svými pudy, z hradu mizela a byla pryč i několik dní.

Projeli Netolice a přes blata dál na Týn nad Vltavou. Původně měl Tas namířeno na Milevsko, ale museli se vrátit kvůli houfcům husitů, kteří se kolem pohybovali. Další pokus už byl úspěšnější a oni se protáhli na cestu vedoucí z Rožmberkovy Bechyně na Jistebnici tak, aby nechali v bezpečné vzdálenosti Tábor, nyní obklíčený Oldřichovými oddíly. I zde však narazili na jejich pícovníky, ti je však nechali být, protože Tasovi lidé jeli nalehko a nebylo jim co vzít. A navíc všichni byli dobře ozbrojeni. Ale až pojedou zpátky s plně naloženými vozy…? To nebude jednoduchá cesta, musel připustit.

Už za tmy dojeli do bezejmenné vesnice a Tas rozhodl, že zde přespí. Nemělo smysl vláčet se nocí. Nedalo se nic vypozorovat, snadno mohli padnout do léčky a především – zítra budou muset být odpočatí.

„Pane Štěpáne, blíží se jezdci!“ Před Štěpánem z Brusnice zarazil svého koně ztracenec, který prozkoumával cestu před nimi.

„Srazte vozy a do zbraně!“ zavelel Brusnický bez zaváhání.

Vzápětí na to se na návrší objevila skupina jezdců. Byli semknuti do houfce a jejich počet se nedal přesně odhadnout. Zastavili se a pozorovali karavanu. Napětí vzrůstalo. Neozbrojení vyhledali úkryt mezi vozy a Brusnický zorganizoval obranu. Pěšáky postavil před vozy a jízdní utvořili dvě skupiny, jednu na začátku karavany a druhou na jejím konci. Jedna z žen padla na kolena a začala se modlit a vzápětí se k ní přidaly další dvě. Nikdo další je nenásledoval, ostatní ženy měly především starost, aby se postaraly o bezpečí svých dětí.

Stále drobně mžilo, lidé i koně byli mokří, některé z žen takové nepohodlí ještě nezažily. Pak jeden z jezdců na návrší, který jako jediný měl kopí, popojel, svoje kopí sklonil, a když ho znovu vztyčil, byla na něm připevněna korouhev. Ale v bezvětří visela zplihle a nedalo se z ní vyčíst, komu by snad mohla patřit. Pak se jezdci dali do pohybu. Rozvinuli se, ale ne do klasického bojového šiku, jak bývá zvykem při čelním útoku lehké jízdy, ale do řady za sebou. Z klusu přešli do cvalu a začali se stáčet ke konci karavany. Připomínali vějíř, který má v úmyslu jen se otřít o obránce a přitom kosit.

Teď se dali snadno spočítat.

„Kolik jsi říkal, že bude mít Tas lidí?“ zavolal Brusnický na Diviše.

„Něco kolem osmi, že by mohl dát dohromady.“

„A jakou má korouhev?“

„To nevím, probůh! Ale sedí na hrádku, který se nazývá Vlkov.“

Jezdci se blížili. Bylo jich devět a na korouhvi, která se za jízdy rozvinula, byla černá vlčí hlava na červeném podkladu bez jakéhokoliv dalšího zdobení. Dusot kopyt sílil a nervozita obránců stoupala. Střelci s kušemi a luky byli zaskočeni, protože jízda se k nim přibližovala z boku, a tudíž jim neposkytla dobrý cíl. Někteří ze střelců porušili formaci a začali vybíhat dál od vozů a otáčeli se do směru přijíždějících jezdců. Ale Brusnický je rázným povelem zahnal zpátky.

„Buďte ve střehu, ale bez mého povelu nikdo nevystřelí!“ zakřičel na ně ještě.

Jezdci nepřicválali až k vozům. Jejich velitel zvedl paži a všichni koně přešli naráz do kroku a asi pět koňských délek před vozy defilovali už jen jako na přehlídce. Pak otočili všechny koně čelem k vozovému šiku.

Brusnický popojel se svým koněm k jejich veliteli. „Ještě tě to pořád baví, pane Tasi? Řekl bych, že někteří z mých chráněnců si možná pustili do kalhot.“

Tas se ušklíbl. „Ale ty určitě ne, pane Štěpáne, takovou radost bys mi neudělal. A nebylo to samoúčelné, není mi dvacet. Ale aspoň jsme si mohli vyzkoušet, jak by to ve skutečnosti mohlo vypadat. Nevedl sis špatně, ale sám jsi viděl, že nepřítel se může zachovat i jinak, než očekáváš.“

„Něčí třesoucí se ruka se nemusela také ovládnout a někdo z vás mohl přijít o život.“

„Vždycky jde o život. A cesta nebude snadná.“

Pak Brusnický představil Tase hlavám rodin. Někteří se na něho dívali podezřívavě, jelikož ještě nestačili vstřebat hrůzu předešlých okamžiků.

„Musel jste nás takhle vystrašit?“ neodpustil si Menhart Stucel.

„Bylo to cvičení,“ zastal se Tase Brusnický.

„Mohlo se to snad říct,“ nenechal se odbýt Stucel.

„Pak by se neodhalily případné slabiny,“ odpověděl nevzrušeně Tas.

„A jsou nějaké?“

„Na hledání slabin stojí umění boje. Ale mohu vás uklidnit. Pan Brusnický si vedl skvěle a pokud nás cestou někdo zabije, nebude to jeho vina.“

„No, to jste mě uklidnil,“ zavrčel Stucel nespokojeně.

„Rádo se stalo,“ poškleboval se dál skrytě Tas.

Do Benešova dojeli v pozdním odpoledni. Nemělo žádný smysl pokračovat dál a nikoho to také ani nenapadlo. Vozy napěchovali do dvora zájezdního hostince v ulici mezi bránou, kterou do města vjeli, a náměstím. Do stáje se vešlo jen několik koní, ostatní museli vzít zavděk přístřeškem. Ale i ten byl malý, a tak před něj zavěsili ještě dvě plachty, aby koně alespoň přes noc nestáli na dešti, protože další dny budou potřebovat veškerou energii, kterou do nich dostanou pomocí sena a ovsa. Pokojů bylo také jen tolik, že se v nich směstnaly rodiny, a jeden maličký zbyl na Tase a Brusnického. Další si později ustelou ve stáji u koní, na seníku a v šenku na lavicích.

Nejdříve večeřeli téměř beze slova, ale jak přibývající sousta a vypité víno, pivo a pálenka udělaly své, začaly se lidem u stolů pomalu rozvazovat jazyky. Tas s Brusnickým seděli spolu s rodinami Menharta Stucela a Floriana Hasseldorfa. Místo protivného Stucela a jeho kypré ženy by Tas radši viděl u jejich stolu kamenického mistra Munka, jehož vlasy byly matné, jak v nich zůstal ještě kamenný prach, ale jeho tvář, i když jakoby vytesaná též z kamene, byla oduševnělá. S ním by asi našli snáze společnou řeč, protože Munk strávil učednická a tovaryšská léta v Itálii. Ještě víc by mu byla příjemná společnost jeho krásné ženy, jejíž pohled občas zalétl k jejich stolu, který však, když k ní pohlédl, rychle odvrátila, ale ne tak rychle, aby si toho nevšiml.

Vedle Tase seděl Brusnický, byl možná o deset let mladší nežli on, měl snědou tvář a černé vlasy, dosud bez šedin, byl štíhlý, avšak šlachovitý, a pokud si Tas pamatoval, meč uměl v ruce držet také pevně. To, že se Matylda Munková s největší pravděpodobností dívá právě na Brusnického, považoval Tas za přirozený vývoj věcí. A konečně – nebyl tady na frejích.

Později odvedly ženy děti spát a k nim si přisedli ostatní měšťané, ale vrátily se i některé z žen a mezi nimi i Matylda.

„Co jsi zjistil cestou?“ zeptal se Tase bez úvodu Brusnický. A všichni zpozorněli.

„Nic dobrého,“ odpověděl Tas zasmušile. „Vlastně především to, že tou cestou se nedá projet bez úhony.“

„Co tím myslíš, pane?“ bouchl pohárem do stolu Stucel, až z něj vystříklo pivo.

„Tak, jak jsem to řekl,“ odbyl ho Tas.

„A kudy jsi jel?“ byl zvědavý Brusnický. „My projeli tam i zpět bez problémů na Milevsko a Týn.“

„Také jsem jel tudy. Ale od Milevska jsme se museli rychle ztratit, protože jsme narazili na početné houfy husitů. Tábor obléhá Oldřich z Rožmberka a na jeho vojáky jsme narazili při cestě na Jistebnici.“

„Ale ten přece bojuje na straně krále Zikmunda, tedy na naší,“ vstoupil do hovoru dosud mlčící kupec Dietmar Jaksch.

„Ale mají zbraně,“ odpověděl mu za Tase Florian Hasseldorf. „A my máme plné vozy. Je to tak, pane z Boru?“

„Pochopil jsi to správně, pane,“ přikývl Tas.

Pár lidí chtělo něco říct, ale Stucel jim nedal příležitost. „A jiná cesta? Proč jsme nejeli z Prahy víc na západ a prostě to celé neobjeli?“

„U Zbraslavi má ležení král Zikmund, který se chystá na Pražany. To přece víte?“ tentokrát odpověděl Štěpán z Brusnice. „A kolem harcují kumánské hordy. A od západu mu přicházejí další posily.“

„Proboha, ale vždyť my jsme přeci na jeho straně!“ téměř zasténala Hasseldorfova žena.

„A koho to zajímá, paní?“ řekl Brusnický, ale vyznělo to spíše unaveně nežli příkře.

„Takže se do Budějovic nedostaneme?“ poprvé promluvila Matylda Munková a tentokrát se, nad jakoukoliv pochybnost, dívala na Tase.

Tas se podíval Matyldě do očí, a ten pohled byl delší, než bylo bezpodmínečně nutné. Ale do těch pomněnkových očí se dívalo velice dobře. „To záleží na tom, paní, jaké riziko všichni, co tu jste, hodláte podstoupit. Na Tábor jet nemůžeme. Ani za ním, až k Veselí, to není bezpečné. Zbývá východní cesta. Čím větší oblouk, tím bezpečnější, řekl bych. Představuje to však zase víc dnů na cestě, a tím se nebezpečí zase zvyšuje.“

„Tak co tedy radíš?“ zeptal se Matyldin muž.

„Mohlo by se jet na Pelhřimov, ale ta cesta je opravdu dlouhá. A ani tam nevíme, na koho narazíme. Věděl bych o jedné cestě, je krkolomná a místy to ani cesta není. Ale o to míň lidí na ní aspoň potkáme – doufám.“

„Myslíš přes Kámen?“ zeptal se Brusnický.

„Ano. Pokud vím, tak na Kameni sedí Jan Tluksa, věrný králův man. Měl bys ho pamatovat ještě z doby Václava.“

„Je to možné,“ pokoušel se rozpomenout Brusnický, „ale nějak se mi nevybavuje.“

„To nevadí. Z Kamene bychom jeli na Jindřichův Hradec, který patří jedné větvi pánů z Růže, odtud na rožmberskou Třeboň. A odtud je už do Budějovic blíž než z Prahy do Benešova.“

„Co tomu říkáš, pane z Brusnice?“ tázal se Menhart Stucel nedočkavě.

„Řekl bych, že je to asi to nejlepší z možného.“

„Sousedé?“ rozhlédl se Stucel po ostatních.

Postupně přitakávali – bylo rozhodnuto.

Tvrz Drkolná – leden l. P. 1421

„Dneska se vykoupeš,“ oznámila Tasovi Dorka.

„Náš farář říkal, že je to nezdravé, protože člověk přitom ze sebe smyje těžce nabyté ochranné vrstvy, které předtím získal. A kromě toho, každé zbytečné obnažování je prý hřích.“

„Jen netlachej,“ okřikla ho Dorka. „Ale pokud by ti nahota vadila, můžeš se koupat v haleně.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy S vlčí hlavou v erbu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.