The Night Stalker

Copyright © The Nightstalker by Philip Carlo 2016

Translation © Sylva Ficová, 2022

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2022

ISBN epub 978-80-7689-080-0

Věnováno všem,
které připravili o život sérioví vrazi

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych vyjádřil svůj vděk těm, bez jejichž laskavé podpory by tato kniha nemohla vzniknout:

detektivům z oddělení vražd losangeleské policie seržantům Franku Salernovi a Gilu Carrillovi, kapitánu Kenu Roeovi, dr. Daleu Griffisovi, dr. Richardu Ashovi, Jeffreymu Haferovi, Mary Meagherové, Louisi Carlovi, Dantemu a Antonině Carlovým, Doreen a Josephovi Mannaniceovým, Robertu a Maxine Ganerovým, Beth McDermitové, J. McNallymu, Ivelisse Reyesové, Marcosi Quinonesovi z newyorské policejní akademie, Anthonymu Danzovi, Dannymu Aiellovi, Paulu Hermanovi, Brianu Hamillovi, Tonymu Siricovi, Chucku Zitovi, T. Confortemu, Philipu Monacovi, Patricku Laudisinovi, Michaele Kostrewové a rodině Ramirezových, dále také svému agentovi Franku Weimannovi a samozřejmě svému redaktorovi Paulu Dinasovi a všem skvělým lidem z nakladatelství Kensington Publishing, zejména Karen Haasové, Lauře Shatzkinové a Diane Wrightové.

Rád bych také poděkoval Michaele Hamiltonové z nakladatelství Kensington Publishing, že mě povzbudila k napsání aktualizace k desátému výročí vydání naší knihy.

Ti, kdož jsou nešťastní,

chytají se stínů,

a aby dopřáli si radost,

kterou odpírá jim pravda,

umně oživují

nejrůznější iluze.

Markýz de Sade

Zločiny lásky

KNIHA PRVNÍ

KOŘIST
A LOVCI

Přísahej na Satana, že nebudeš křičet.

Noční lovec

KAPITOLA PRVNÍ

Oblast kolem autobusového nádraží společnosti Greyhound v centru Los Angeles je po setmění dost nebezpečným místem. Svérázné legie zlodějů, lupičů, překupníků, feťáků na cracku, narkomanů, alkoholiků a šlapek za deset dolarů se kolem krvácejícího člověka plíží jako hladoví žraloci. Lidé v této chudinské čtvrti často přespávají na špinavých, havětí zamořených ulicích tam, kde předešlou noc upadli. Kdyby skvělé, velkolepé Město andělů mělo zadek, nepochybně by jím bylo právě toto území.

Právě odtud přišel, bezejmenný, noční tvor, tichý a smrtící jako kyanidový plyn. Vždycky chodil v černém, se staženým kšiltem černé baseballové čepice a černé měl i ponožky a boty. Takto oděný se pohyboval stíny, splýval s nimi a stával se jedním z nich, a když už ho někdo zahlédl, bylo příliš pozdě.

V půl deváté večer 27. června 1984 splašil dva gramy kokainu od Roberta, hubeného Kolumbijce, který prodával čistý matroš v parčíku s lavičkami a palmami přímo před nádražím. Stačilo říct: „Dva gramy“ a potřást Robertovi rukou a hned měl koks v dlani. Roberto si denně potřásal rukou s desítkami lidí a drogu zdatně předával, aniž by to někdo viděl. Jako by uměl kouzelnický trik.

Dnes večer muž v černém řídil kradenou tmavě modrou toyotu. Tomu, čím jezdí, však nikdo nevěnoval zvláštní pozornost; byla to jeho věc a ti, kteří se pohybovali v podzemní říši degradace a zločinu v centru Los Angeles, si většinou hleděli svého. Člověk se v ní dost snadno ztratil. Všude byly hodinové hotely, které pronajímaly pokoje bez otázek a bez dokladů za osm až dvanáct dolarů za noc. Do hotelů Huntington, Cecil, Rosslyn, Ford a Frontier se chodil sjíždět kokainem na několik dní v kuse, kdy nejedl a nespal a zodpovídal se jen své závislosti a ostrým závanům své psychózy.

Dnes večer však všechny peníze utratil za kokain a musel mu stačit otevřený prostor. Nasedl do auta, ujel několik bloků a zaparkoval. Ty ubohé, páchnoucí, močí potřísněné ulice a uličky znal stejně důvěrně jako své velké kostnaté dlaně. Měl předem domluvená místa, kde zastaví, aniž by ho někdo rušil. Vystoupil z auta a došel k zadní části opuštěné budovy kousek od ulice Pica Boulevard, nedočkavý a ve spěchu, aby už do těla dostal drogu.

Z úhledně složeného kousku alobalu vyndal dvě ze čtyř lesknoucích se kostek a vložil je do sestřižené plechovky od Pepsi, kterou nosil v papírovém sáčku. Pak do ní nalil lžíci balené vody a koks se rychle rozpustil a spojil s tekutinou. Zručně pohyboval dlouhými silnými prsty, z tašky vytáhl injekční stříkačku a natáhl do ní vodu s kokainem. Pak si kolem šlachovitého bicepsu levé paže uvázal kus šňůry a čekal, až se nafoukne královská žíla.

Byla jasná, horká letní noc. Aby viděl, využil světla pouliční lampy. Kolem pobíhaly krysy, které z jeho přítomnosti nebyly nadšené. Když žíla vystoupla jako tlustý fialový červ, rozvázal šňůru, pomalu zasunul jehlu a vpíchl si drogu. Kokain mu rychle proudil do mozku a končetin jako rozjetý vlak na cestě, co nepřinese nic dobrého. Nádobíčko a kostky pak vložil zpátky do tašky, schoval je a spěchal k autu – droga mu zbystřila smysly a rozšířila zorničky.

Zpocený začal brázdit centrum města, projížděl špinavými, parnými ulicemi a myslel na šlapku, na konkrétní druh sexu. Jenže na ten potřeboval prachy.

Povoláním byl lupič a ve svém oboru byl dobrý. Uměl se dostat do jakékoli domácnosti, i do té s alarmem, přestože se alarmům a psům pokud možno vyhýbal. Jezdil po nádraží v čím dál širších kruzích. Při jízdě poslouchal heavymetalovou hudbu – Judas Priest, AC/DC, Black Sabbath, Billyho Idola. Zběsilé rytmy a často agresivní texty ho povzbuzovaly. V hudbě, se kterou se ztotožňoval a bral ji za svou, se podle něj skrývala důležitá poselství. Měl za to, že píseň Eyes without a Face (Oči bez tváře) Billyho Idola o vrahovi v autobuse dost dobře odráží to, o co mu jde, protože o zabíjení lidí, které viděl v autobuse, když v centru vystoupil z rozžhaveného auta, často fantazíroval.

Vrátil se do uličky potřetí, vstříkl si zbytek kokainu a pokračoval v projížďce. Zahlédl několik pouličních šejdířů, kteří ho přiměli zpomalit a zamávat, ale žádného, kvůli kterému by zastavil.

Prachy! Aby získal to, co chce, potřebuje prachy.

Když jezdil autem a pozoroval lidi, kteří se procházeli po chodnících na Main Street, Broadway a Spring Street nebo seděli v autech a čekali na červenou, přemýšlel o neurvalém sexu a dominanci. Pro úspěšnou vraždu byly zásadní správný čas a správné místo.

Později řekne: „Když chce bejt člověk dobrej vrah, musí si všechno pečlivě naplánovat. Až přijde ta chvíle, kdy má udeřit, musí bejt po všech stránkách připravenej; nesmí zaváhat.“

Pod vlivem kokainu čas rychle utíká; začínal střízlivět. Euforické návaly, v nichž řídil, vyprchávaly a nahradila je podrážděná, nervózní úzkost, kterou mohl zmírnit jen další kokain.

Najel na dálnici č. 10, minul několik sjezdů, sjel u Alhambra Avenue a hledal situaci, jíž by mohl využít. Žádnou nenašel, vrátil se na dálnici a zajel do čtvrti Glassel Park – malé komunity obývané dělníky s nízkými příjmy. Měla 42 000 obyvatel. Jel bez navigace a mapy, tmavýma očima se pátravě díval do noci a hledal místo, kam by mohl vlézt, vzít si, co chce, a vypadnout.

Zaparkoval na Chapman Street, jež vedla rovnoběžně s mírnými, klidnými kopci hřbitova Forest Lawn Memorial Park. Několik minut seděl v autě, soustředil se, nasadil si tmavé zahradnické rukavice a ujistil se, že ho nikdo nesleduje.

Když měl jistotu – na takové věci měl šestý smysl –, vystoupil z auta a dlouhými, tichými kroky šel podél tmavě zelené hřbitovní zdi a držel se ve stínu.

Inkoustově černá obloha byla posetá třpytivými hvězdami. Jejich záře a světlo pouličních lamp vytvářely na pečlivě řazených a udržovaných náhrobcích jakousi světélkující polevu. Nocí se proháněly hedvábné mraky tenké jako gáza a na okamžik hvězdy zakryly. V duchu zaslechl vytí vlka a představoval si, že kráčí hustou mlhou.

Zastavil se před dvoupatrovým růžovým, nepříliš udržovaným, patnáct metrů širokým a patnáct metrů dlouhým činžákem. Stavba připomínala kasárna a napravo od ní vedla ulička, jež se táhla k zadní části budovy. Na její straně byly byty – pět v horním patře, pět v dolním –, spojené rezavějícími venkovními kovovými schody.

Vešel na dvůr a zkušeným okem ostříleného klenotníka s lupou zkoumal dveře a okna. Rychle se rozhodl, že do žádného z těch zadních bytů se nevloupá. Kdyby se to zvrtlo, mohl by se ocitnout v pasti. Vydal se zpátky k Chapman Street a zastavil se u bytu č. 2, kde bydlela devětasedmdesátiletá Jennie Vincowová.

Jennie měla prořídlé vlasy bílé jako sůl, měřila metr pětasedmdesát a vážila asi pětaosmdesát kilo. Měla dva syny: Jacka, který bydlel v bytě č. 9 nad ní, a Mannyho, který bydlel v brooklynské čtvrti Bensonhurst.

Jennie žila s Mannym v Brooklynu až do 11. listopadu 1981. Manny měl určité „psychické problémy“, jak později řekl Jack, a často se s mámou hádal. Několikrát ji dokonce uhodil. Jack usoudil, že bude nejlepší, když mámu odveze do slunné Kalifornie, kde na ni bude moct dohlížet a zařizovat jí, co bude potřebovat. Měla velmi nízkou hladinu elektrolytů v krvi a byla pořád unavená, namáhala již už jen samotná chůze.

Toho večera měla otevřené okno, ale zakrývala je síť proti hmyzu. Ujistil se, že ho nikdo nevidí. Vysoká, košatá palma před budovou bránila jakémukoli světlu z ulice. Kdo bydlí v bytě č. 2, netušil, ale bylo mu to fuk. Zmocní se ho, člověka uvnitř zneškodní a vezme si, co chce. Ovládne ho, bude to mít pod kontrolou.

Byl si jistý, že je s ním Satan, úhlavní nepřítel Krista a všeho dobra, a že ho bude chránit, dokud v hloubi duše zůstane zlý a neprojeví slitování.

Shrnutí sítě mu znesnadňovaly rukavice a jednu si musel sundat. Dělal to jen zřídka, ale dnes večer byl jako na jehlách a zpomalený, protože střízlivěl z kokainu, a selhávala mu motorika.

Opatrně uvolnil síť, tiše ji zasunul do bytu a pomalu otevřel okno. Znovu si nasadil rukavici, chytil se parapetu a dvěma lehkými pohyby se zvedl a vklouzl dovnitř jako kočka, tiše, jako když člověk otáčí stránky. Uvnitř přidřepl a nechal oči, aby si zvykly na tmu.

Rychle poznal, že jde o dvoupokojový byt, a jakmile očima zaregistroval chudobu, v níž Jennie Vincowová žila, věděl, že přišel na špatné místo. Rozzlobilo ho to. Rozlítilo. A vztek zvládal dost těžko.

Zůstal shrbený a po špičkách došel k ložnici, kde rozeznal postavu Jennie Vincowové, která tvrdě spala pod hnědobílou kostkovanou dekou a pomalu a přerývaně oddechovala. Když se ujistil, že je sama, vytáhl tužkovou svítilnu a rozhlédl se po bytě. Nebylo tam skoro nic, co by se dalo ukrást, kromě duše Jennie Vincowové, samozřejmě…

U nohou postele si všiml kufru a potichu se po něm natáhl v naději, že v něm třeba bude něco, co by mohl prodat – proměnit v peníze, kokain a sex. Otevřel ho a našel jen pomačkané oblečení. U stěny stála komoda. Bezhlučně prohledal zásuvky, ale opět nenašel nic cenného – žádné šperky, žádnou ukrytou hotovost. Hleděl na spící postavu Jennie Vincowové a rozhořela se v něm nenávist a hněv, které mu zkřivily tvář do zvířecího šklebu. Vytáhl patnácticentimetrový lovecký nůž ostrý jako břitva, přistoupil k posteli, zůstal stát a prudce se mu rozbušilo srdce. Cítil, jak mu ve spáncích a za očima pulzuje horká krev.

Sexuálně vzrušený vyhlídkou na to, k čemu se chystá, zvedl nůž a zabořil ho celou čepelí do hrudi Jennie Vincowové. Ta se s výkřikem probudila, on však bodal dál. Snažila se mu bránit, ale nešlo to: dlaní jí přikryl ústa, zvedl jí bradu a bodal. Pak jí prořízl hrdlo od ucha k uchu tak hluboko, až jí málem uřízl hlavu. Její tělo se prudce otřáslo. Dusila se a dávila vlastní krví. To poslední, co její umírající oči viděly, byl on – stál nad ní a zabíjel ji.

Stáhl přikrývku a ještě třikrát ji bodl hluboko do hrudi, sexuálně vzrušený zajížděním čepele a poháněný a podněcovaný jistotou, že on a Satan jedno jsou – on a zlo.

Fascinován svým činem – krví, zejícími ranami, svou všemocností – se téměř hodinu ukájel, pil jednu sklenici vody za druhou a malá, horká a vlhká místnost se naplnila smrdutým pachem krve, potu a smrti.

Když skončil, umyl si ruce v umyvadle v koupelně, opustil byt stejně neslyšně, jako přišel, a s sebou si odnesl malé přenosné rádio. Rychle, ale ne tak, aby na sebe upozornil, se vrátil ke kradenému autu, nasedl do něj a odjel na roh ulice.

Bylo pět hodin ráno a na smutné, klidné obloze se pomalu rozednívalo. Obzor na východě nad velkými nadýchanými mraky, sešitými ohnivými nitkami vycházejícího slunce, měl tmavě indigovou barvu. Tomuto času, kdy ve vzduchu není žádný odlesk a barvy a tvary se zdají ostřejší a prokreslenější, filmaři říkají „magická hodina“. Lidé byli na cestě do práce. Vrabci a pěnkavy cvrlikali na stromech roztroušených po hřbitově i na těch, které lemovaly celý blok.

Na rohu Weldon Avenue zastavil na červenou. Chtěl ji přejet, ale něco ho přimělo zpomalit, něco ho zadrželo. Když se znovu rozjel, na rohu vpravo od něj pomalu zastavilo černobílé auto losangeleské policie. Při pohledu na hlídkový vůz ucítil srdce až v krku. Policista se díval, jak se vzdaluje jen půl bloku od místa, kde zavraždil paní Vincowovou. Na oblečení měl její krev a seděl v kradeném autě s kradenými věcmi.

Jenže s ním byl Lucifer a on jel jedním směrem, zatímco policejní hlídkový vůz odbočil doleva a vydal se tím opačným.

Ve 13:20, deset hodin po odchodu vraha, šel Jack Vincow navštívit mámu. V tuto dobu za ní obvykle chodil každý den. Měla ráda kuřecí nugety, a tak šel a nějaké jí koupil. Chtěl ji překvapit.

Jack byl lékárník a nedávno ho propustili z práce. V autě mu nefungovala klimatizace a ráno ji nechal opravit. Jennie se ráda vozila ve vychlazeném autě a Jack si řekl, že až si dnes dá nugety, vezme ji na projížďku.

Jakmile došel k domovním dveřím, všiml si, že na okně chybí síť proti hmyzu. To bylo zvláštní. Otočil se a hledal ji, ale marně. Vytáhl klíče, aby otevřel dveře. Čekal, že budou zamčené, a nechtěl mámu nutit, aby vstala, ale bylo odemčeno. I to mu přišlo zvláštní; máma vždycky zamykala. Chapman Street nebyla v dobré čtvrti a vloupačky a krádeže tu bývaly běžné. Jakmile Jack vstoupil do mámina bytu, všiml si, že síť proti hmyzu leží uprostřed podlahy v obývacím pokoji. Na stěnách byly krvavé šmouhy a byt byl obrácený naruby.

„Mami… Mami, jsi tady? Mami?“ zavolal do zlověstného ticha. Neozvala se žádná odpověď. S obavami se vydal k ložnici a začal se ho zmocňovat strach. V ložnici nebylo dobré světlo. Jennie byla přikrytá dekou. Popadl ji, nadzvedl a spatřil strašlivou zkázu – zející, obscénní rány a téměř oddělenou hlavu. Otočil se, vyběhl z bytu a křičel: „Mámu někdo zavraždil! Zavolejte policii!“ Zamířil rovnou ke správcům domu, manželskému páru Laui a Renému Trinqueovým, zabušil jim na dveře a volal: „Mámu někdo zavraždil. Zavolejte prosím policii, proboha!“

René spěchal k telefonu a vytočil tísňovou linku. Jacka napadlo, že by měl polici přivolat i on. Vyběhl do svého bytu, vytočil číslo 911 a zopakoval: „Mámu někdo zavraždil, rychle přijeďte, prosím!“ Nadiktoval jim adresu a dozvěděl se, že auto už poslali.

Vrátil se před budovu, aby na policisty počkal. Bylo 13:40, horko a dusno. Po celém bloku se rychle šířila zpráva, že došlo k vraždě, a shromažďoval se dav. Jack chodil sem a tam, po tváři mu stékaly slzy, vzlykal a byl zdrcený. Vrátil se do mámina bytu, roztáhl závěsy, několik vteřin se rozhlížel a pak se vrátil ven.

Jako první dorazil poručík Buster Altizer. Velel hlídkám na severovýchodní stanici losangeleské policie na North San Fernando Road, když se ve vysílačce ozval kód 187 – vražda. Stanice byla čtyři bloky od Chapman Street, poručík Altizer tedy přijel za pár minut. Zaparkoval před domem a neochotně vystoupil z klimatizovaného auta; bylo dusivých pětatřicet stupňů. Přistoupil k němu Jack Vincow.

„Jste od policie?“ zeptal se.

„Ano.“

„Volal jsem, zavraždili mi mámu.“

„Tělo jste našel vy, pane?“

„Ano… v jejím bytě, v domě. Ukážu vám to.“

Poručík Altizer následoval napůl omámeného Jacka s kulatými rameny, který pořád plakal, ke dveřím bytu č. 2. Jack už dovnitř nechtěl. Další pohled na mámu v takovém stavu už prý nesnese.

„Je v ložnici,“ řekl Altizerovi a ukázal k pokoji.

Jakmile Altizer vstoupil do bytu, ucítil pach vraždy; lidská smrt má velmi výrazný zápach, na který se nezapomíná. Pomalu došel do ložnice a uviděl stopy rabování a krev na stěnách. Přistoupil k posteli, prohlédl si tu zkázu a skelný pohled v ženiných očích a okamžitě věděl, že jde o zvlášť sadistickou a velmi brutální vraždu. Musel kontaktovat oddělení vražd losangeleské policie a byt zapečetit. Vrátil se ven a zavolal posily a lidi z oddělení vražd. Pak z kufru auta vytáhl žlutou pásku pro označení místa činu a uzavřel uličku i byt. Položil Jackovi několik otázek a ten na ně odpovídal, jak nejlépe uměl, byl však rozrušený a mluvit souvisle mu dělalo potíže.

Po chvíli dorazili ostřílení detektivové z oddělení vražd Jesse Castillo a jeho parťák Mike Wynn. Altizer je zavedl do bytu. Když uviděli síť na podlaze a stopy rabování, věděli, co to znamená; všimli si krve v umyvadle v koupelně a usoudili, že si ji vrah smyl z rukou.

Poté co vešli do ložnice, všimli si komody s otevřenými zásuvkami a rozházených věcí. Přistoupili blíž a zkoumali zranění Jennie Vincowové. Detektivové z oddělení vražd jsou všude ve světě drsňáci; máloco je vyvede z míry. I pro muže z oddělení vražd je však velmi nepříjemné vidět vraždu staršího člověka.

Castillo s ostře řezanou čelistí a chladnýma očima zavolal experty na otisky prstů, fotografy, kriminalisty a někoho od koronera. Než se s tělem bude manipulovat, ze zákona musí být přítomen zástupce losangeleského soudního lékaře. Když odtamtud dorazil John Hererra z Úřadu soudního lékaře, deku, která zakrývala Jenniino tělo, stáhli a zabalili jako důkazní materiál.

Poprvé všichni viděli, že Jennie byla pobodána několikrát. Na rukou měla rány, jež svědčily o tom, že se snažila bránit a bodání odvrátit. Na zádech, krku, pažích a zadní části těla Hererra zaznamenal promodralost (srážení krve způsobené gravitací). Žena na sobě měla modrou noční košili vyhrnutou přes pas; všiml si, že oblast rozkroku je rozříznutá a na levé vnitřní straně stehna má hlubokou bodnou ránu. Už začala posmrtná ztuhlost. Hererra skalpelem nařízl hrudní koš Jennie Vincowové a do jater jí vložil kuchyňský teploměr. Srovnáním jejich teploty s teplotou vzduchu určí přibližný čas smrti. Teplota jater byla čtyřiatřicet stupňů a pokojová sedmadvacet, což předběžně naznačovalo, že Jennie byla mrtvá osm až deset hodin. Pak ji uložili do černého pytle na mrtvoly a převezli do okresní márnice k pitvě.

Expert na otisky prstů Reynaldo Clara z losangeleské policie měl za úkol najít všechny navenek neznatelné otisky, které mohl zanechat vrah. Přijel a celý dům, stoly, kliky, zásuvky komody – všechna místa se šmouhami krve – posypal práškem, ale nenašel ani jediný otisk. Clara a Castillo se rozhodli, že v koupelně použijí ninhydrin. Povrchy v ní byly příliš hladké na to, aby otisky zvýraznil prášek. Ninhydrát je chemikálie, která se stříká na podlahy a stěny. Jeho výpary přilnou na případné otisky, které pak lze sejmout páskou. Chemikálie je však velmi silná a toxická, proto bylo rozhodnuto, že otisky sejmou až druhý den ráno v půl desáté.

Nakonec se Clara zaměřil na okno, tedy pravděpodobné místo vniknutí. Síť vytáhl v rukavicích na jasné kalifornské slunce, aby ji lépe viděl. Posypal ji bílým práškem a našel čtyři otisky, tři z nich částečně rozeznatelné a jeden rozmazaný.

„Bingo!“ vykřikl, a když za ním přišli ostatní detektivové, ukázal, co našel – zřejmě stopu, která případ vyřeší. Clara sejmul speciální páskou otisky a přilepil ji na kartu. Pak práškem posypal samotné okno a našel další dva otisky, jeden použitelný a druhý příliš rozmazaný, než aby k něčemu byl, celkem však měl čtyři poměrně dobré otisky, jež se daly použít k identifikaci vraha. Než by znalci tyto částečné otisky ručně porovnali s miliony otisků v evidenci policie, trvalo by to roky. Než budou k něčemu užitečné, musí najít podezřelého, aby je měli s čím porovnat.

Detektivové Castillo a Wynn se vyptávali všech, které v činžáku na Chapman Street našli doma, ale nikdo nic neviděl ani neslyšel. Prohledali uličku, popelnici před domem, ulici, obrubníky a chodníky, ale nůž nenašli. Vylezli dokonce na hřbitovní zeď a hledali ho tam – napadlo je, že ho tam vrah mohl při odchodu odhodit; nenašli nic než nějaké mince, uschlé květiny, použité kondomy a prázdné lahve od piva.

Druhý den ráno se do koupelny vrátili experti z losangeleské policie a postříkali ji ninhydrinem. Žádné další otisky neobjevili.

Pitvu Jennie Vincowové provedl v jedenáct dopoledne dr. Joseph
Cogan. Všiml si zejména neobvyklého poranění krku: šlo vlastně o dvě hluboké bodné rány, na každé straně průdušnice jedna, spojené velmi hlubokým řezem. Dr. Cogan věděl, že vrah měl se zabíjením zkušenosti a je v něm dobrý. Kromě toho však nemohl nabídnout nic, co by přispělo k dalšímu vyšetřování.

KAPITOLA DRUHÁ

Po vraždě Jennie Vincowové vrah propadal nitrožilní závislosti na kokainu čím dál víc; droga se stala jeho životem, jeho hlavní náplní. K jejímu získání potřeboval peníze, které si běžně zajišťoval vloupačkami – často dvěma i třemi denně.

Do domácností se tiše vkrádal a zase z nich odcházel vždy v rukavicích a vždy v černém, nenechával po sobě ani stopu a bral si sbírky mincí a známek, televizory, videorekordéry, záznamníky – cokoli, co mohl odnést, prodat a rychle proměnit v peníze. Na spaní, jídle a mytí mu příliš nezáleželo a táhl se za ním těžký zápach kůže, který svědci později popisovali policii a o kterém vyprávěli u soudu.

Neměl přátele a lidem moc nedůvěřoval – byl naprostý samotář. Ve svém pokoji často zůstával od západu do východu slunce, píchal si kokain, díval se na MTV, poslouchal heavymetalovou hudbu a fantazíroval o extrémním sexuálním násilí: o tom, jak sleduje utrpení, svíjení a umírání lidí.

Pro skutečného vraha je dobrá vražda jako dobré jídlo: chce, aby mu vydržela a co nejvíc si ji vychutnal.

Kvůli kokainu se mu dny slévaly v týdny a měsíce a žádného dalšího násilí se nedopouštěl, jen desítek vloupání a loupeží. Byl si jistý, že ho chrání a hlídají démoni a Satan – a že ho nikdy nechytí.

Věděl však, že ho kokain nutí dělat chyby a podněcuje v něm paranoiu, a v tom, co dělal, si chyby nemůže dovolit. Tváří v tvář jisté realitě rozsudku smrti se tedy drogy zřekl. Kouřil trávu a občas se napil, a to bylo všechno.

Dne 17. března 1985 si od hubeného, poďobaného Mexičana, který se potloukal na nádraží, koupil revolver ráže 22. Taková kulka je zblízka smrtící. Vrah věděl, že je oblíbená u nájemných zabijáků po celém světě.

Kulka vnikne do lebky a provrtává ji, aniž by z ní vyletěla, a v mozku napáchá spoušť; téměř vždy je smrtelná.

Na čerpací stanici ukradl auto, když šel majitel zaplatit benzín. Okamžitě vyrazil na losangeleskou dálnici s jediným záměrem – najít si oběť, zabít člověka. Usoudil totiž, že právě to je ta nejskvělejší droga ze všech, to nejlepší opojení.

Tu noc byl celý v černém a na hlavě měl tmavě modrou baseballovou čepici s názvem kapely AC/DC. Na uších měl walkman a pořád dokola poslouchal jejich album Highway to Hell, jehož úderné rytmy v něm podněcovaly zlý úmysl.

Maria Hernandezová byla drobná, atraktivní brunetka s velkýma kulatýma očima a čistou olivovou pletí. Zahlédl ji na dálnici, když se svým zlatým camarem jela domů z večeře u přítele v Monterey Park. Když sjížděla z dálnice a mířila na předměstí Rosemead – do krásné rezidenční čtvrti se 46 000 obyvateli –, sjel hned za ní.

Jel za ní tři bloky, než zpomalila a odbočila doprava do nové čtvrti na Village Lane. Sledoval ji do bytového komplexu a díval se, jak zahýbá doleva a doprava a zajíždí do poslední garáže v zadní části domu, který si pronajala se spolubydlící Dayle Okazakiovou, jejíž zelená toyota už parkovala v garáži.

Dayle měla čtrnáct dní před pětatřicátými narozeninami a dříve toho večera byla na návštěvě u mámy a táty, dívala se s nimi na televizi a povídala si. Měla velkou radost z nedávného povýšení na dopravní inspektorku okresu Los Angeles. Byla jedním ze tří dětí v rodině, kde si členové byli blízcí, podporovali se a milovali. Navštěvovala vyšší odbornou školu Pasadena City College. Vášnivě lyžovala a navštěvovala i kurzy zdobení dortů, aranžování květin, programování a sebeobrany. Byla to velmi motivovaná žena, která milovala život a užívala si ho na maximum. Hodně šetřila, aby si byt, ve kterém bydlela s Marií, mohla koupit.

Když Maria vjela do garáže, vrah zaparkoval, vystoupil z auta a jako robot se vydal přímo k ní; kráčel a pohyboval se rychle, se sklopenou hlavou, jako by se díval do země. Po obou stranách stály dvoupatrové světlehnědé štukové bytové domy, jejichž okna směřovala do uličky. Nesl si jen pistoli, kterou právě koupil, neměl doklady ani drobné po kapsách, protože mince by mohly dělat hluk. Slyšet bylo jen hedvábné šumění hustých palem.

Když Maria vystoupila z auta, držela v ruce klíče a hnědou koženou peněženku. Do domu se vstupovalo dveřmi na druhé straně garáže. Šla k nim kolem dvou aut. Na stěně u dveří bylo tlačítko, které otevíralo a zavíralo garáž. Maria je stiskla a vrata se začala zavírat.

V tu chvíli se vrah sehnul, aby vstoupil do garáže, a šel přímo k Marii, zatímco k němu byla stále zády; když se skláněl, čepice s nápisem AC/DC mu spadla. Zvedl pistoli ráže 22 a namířil ji ženě přímo na hlavu.

Maria musela odemknout dva zámky, aby se dostala do domu. Odemkla jeden, uslyšela za sebou zvuk, nejspíš padající čepice, a otočila se. Byl šest metrů od ní, kráčel k ní a oběma rukama jí mířil pistolí přímo mezi oči. Vlastně viděla do hlavně…

„Ne, proboha, prosím, nedělejte to! Ne!“ vykřikla a automaticky zvedla ruku.

Stále se blížil. Když měla zbraň asi půl metru od svého obličeje, vrata garáže se zavřela a světlo automaticky zhaslo, takže se najednou ocitli ve tmě. V tu chvíli vystřelil, ale Maria zvedla na svou obranu pravou ruku a kulka se zázračně odrazila od klíčů.

Spadla na zem a hrála mrtvou.

Předpokládal, že ji zabil, odstrčil tělo a po deseti schodech vyběhl nahoru. Vešel do bytu a ocitl se v pěkně zařízené jídelně hned vedle kuchyně. Na kuchyňské lince a jídelním stole stály vázičky s květinami.

Zahlédl Dayle, krčící se za bíle obloženou kuchyňskou linkou v naději, že ji neviděl. Na sobě měla volné tričko s nápisem Dodgers a vybledlé džíny. Měla rovné černé vlasy po ramena, kulatý obličej a plné, oblé rty; byla moc hezká. Věděl, že znovu vykoukne, proto zpomalil dech, zůstal klidný, mlčel, namířil zbraň do prázdna a čekal.

Maria v garáži vstala, otevřela garážová vrata a zmateně a vyděšeně se rozběhla zpátky do uličky a kolem přední části komplexu, protože nevěděla, co má dělat.

Dayle po několika dlouhých vteřinách ovládla zvědavost a pomalu, roztřeseně vstala, aby se podívala, jestli už odešel. Netušila, kdo je ani proč přišel, ale slyšela výstřel a v jeho černých očích viděla smrt tak jasně jako nikdy v životě.

Sotva vykoukla nad linku, vystřelil a trefil ji přímo do čela; kulka ji srazila na zem a díra po ní o velikosti deseticentu okamžitě otekla, zfialověla a vystříkl z ní proud krve.

S napjatými svaly se otočil a odešel předními dveřmi. Maria viděla, jak jeho vysoká, vyzáblá postava v černém spěchá po stezce vedoucí z domu. Zahlédl ji a namířil na ni pistoli.

„Prosím ne! Nezabíjejte mě, prosím! Už na mě prosím nestřílejte!“ prosila ho úpěnlivě a skrčila se za oranžového Volkswagen brouka s černou střechou.

V domnění, že už ji zabil, a překvapený, že je naživu, sklonil rozcuchanou hlavu, dál na ni mířil pistolí a spěchal zpět k ukradenému autu. Nasedl, odjel, a Marii Hernandezovou tak nechal žít jako prvního svědka.

Při odjezdu si uvědomil, že když se skláněl, aby vešel do garáže, ztratil svou čepici s nápisem AC/DC.

Sexuálně vzrušený všemi aspekty celé epizody – lovem, pronásledováním i zabíjením – se ocitl na dálnici do San Bernardina. Během jízdy si v duchu stále dokola přehrával, co právě udělal – slyšel to, viděl a cítil.

Podíval se doprava a zahlédl drobnou Veroniku Yu, jak sjíždí z dálnice u Monterey Park, převážně asijské obce s 65 000 obyvateli a vlastním policejním oddělením.

Třicetiletá studentka práv byla unavená. Byla na návštěvě u blízké kamarádky z dětství, June Wangové, a povídaly si celé hodiny. Do jejího domu v Arcadii se vydala v deset dopoledne. Byl Den svatého Patrika a ani jedna nemusela do práce.

V mandarínštině se Veronica jmenovala Tsai-Lian Yu. U kamarádky se naobědvala a obě pak jely s osmnáctiměsíčním synem June na večeři do restaurace Edokyl v Pasadeně. Veronica se stejně jako June narodila na Tchaj-wanu. Obě emigrovaly do Ameriky před sedmi lety a obě mluvily anglicky se silným přízvukem. Veronica žila s rodiči v Monterey Park. Těšila se, že se dobře vyspí.

Vrah rychle otočil volantem auta a podruhé toho večera sledoval ženu, kterou si vybral náhodně, když jela domů, aniž by tušila, že ji pronásleduje smrt.

Jakmile si muže v toyotě všimla a uvědomila si, že ji sleduje, začala hledat policejní auto. Za dalším blokem zajela k obrubníku a zastavila, aby si ho lépe prohlédla. Předjel ji v domnění, že si najde někoho jiného, a pod vousy jí nadával.

Teď však ona začala sledovat jeho. Po jednom bloku ho zastavila červená na North Alhambra Avenue, příjemné obousměrné ulici, jež vede přímo k dálnici č. 10. Zhasl světla, vystoupil z auta a přistoupil k Veronice. Pistoli měl zastrčenou za pasem pod lesklou černou koženou bundou.

Jorgeho Gallegose, který seděl ve strýcově bílém pickupu značky Ford s přítelkyní Edith Alcaazovou, neviděl.

Veronica otevřela okno.

„Proč mě sledujete?“ zeptala se a ukázala na něj rozhořčeně prstem.

„Nesleduju vás. Myslel jsem, že se známe,“ řekl.

„Tak to nebylo. Sledujete mě. Proč? Co chcete?“ Nedůvěřivě na něj zírala temnýma, rozzlobenýma očima nad jemnou, půvabnou čelistí.

„Nesledoval jsem vás. Myslel jsem, že se známe,“ zopakoval a její smrt viděl ještě dřív, než k ní došlo.

„Lháři,“ opáčila a vzpurně se na něj podívala. Začala couvat. „Volám policii,“ řekla, když se podívala na poznávací značku kradené toyoty a zapamatovala si ji.

„Říkám, že jsem si myslel, že se známe. Nesledoval jsem vás…“

„Sledujete mě, poznala jsem to. Proč?“

Přiblížil se k autu a v hlavě se mu vykrystalizoval plán únosu, sadistického sexu a vraždy. Náhle se natáhl, popadl Veroniku za ramena a pokusil se ji vytáhnout přímo z okýnka auta. Začala ječet.

Vytáhnout ji se mu nepodařilo – dveře na straně řidiče měla zamčené a nešly otevřít. Všiml si, že dveře spolujezdce zamčené nejsou, přelezl tedy auto a natáhl se, aby je otevřel. Veronica rychle pohnula pravou rukou, aby se pokusila zamknout, jenže to nestihla. Nastoupil k ní do vozu.

„Co chcete?“ zeptala se muže v černém úpěnlivě.

Neodpověděl, jen vytáhl dvaadvacítku a střelil ji do boku pod pravou paži, asi čtyřicet centimetrů od temene hlavy. Otevřela dveře, aby utekla, a on ji střelil znovu, tentokrát do spodní části zad. Podařilo se jí vystoupit, ztratila botu, několik metrů se potácela, spadla na ulici, krvácela… a umírala.

„Pomozte mi! Pomozte mi, pomoc!“ naříkala.

„Čubko!“ vykřikl.

Se smíchem odběhl k toyotě, nasedl a odjel na dálnici. Byl si jistý, že jeho auto viděli, a věděl, že ho během několika minut budou hledat. Sjel z dálnice, vozu se zbavil, autobusem se vrátil do centra Los Angeles a představoval si sám sebe jako Satanova vojáka, který se vrací z bitvy s nevěřícími.

KAPITOLA TŘETÍ

Maria Hernandezová nedokázala říct, jaké auto řídil ani jakou mělo barvu a poznávací značku. Byla příliš rozrušená, než aby dokázala jasně uvažovat.

Když odjel, počkala několik vteřin a pak se rozběhla zpátky do bytu. Ruka jí krvácela a strašně ji bolela a prudce pálila, ale ona to ignorovala. Měla strach o Dayle.

Spolubydlící našla ležet na podlaze v kuchyni tváří k zemi; kolem hlavy měla kruh husté krve. Křičela její jméno, třásla jí ramenem, ale nedostala žádnou odpověď. S hysterickým pláčem vyběhla do vyššího patra, ujistila se, že v domě nikdo není, zvedla telefon a zavolala policii.

Proč se mě ten šílenec v černém pokusil zabít a proč zastřelil Dayle? ptala se sama sebe. Zavolala příteli a řekla mu, co se stalo. Slíbil, že hned přijde.

Zástupci losangeleského šerifa John Powell a Anthony Dallus měli ten večer službu od šesti do dvou. Ve 22:57 přijali oznámení o postřelené ženě, zapnuli sirénu a červený majáček, přidali plyn a do dvou minut dorazili k bytu.

Na dveře zaklepal strážník Powell, velký a velmi vážný muž. Po chvíli mu otevřela Maria se zakrváceným ručníkem v pravé ruce. Vysvětlila, jak nejlépe uměla, co se stalo, a oba policisty vedla po sedmi schodech vedoucích do druhého patra. Bezvládnou Dayle Okazakiovou spatřili na podlaze v kuchyni. Powell se nad ní sklonil a snažil se nahmatat puls. Žádný neměla.

Přijeli záchranáři a Dayle obrátili. Zástupci šerifa a Maria poprvé uviděli díru po kulce v jejím čele. Záchranáři jí nadzvedli košili a snažili se ji oživit elektrickým proudem, ale bez úspěchu. Na místě ji prohlásili za mrtvou. Přijeli další zástupci šerifa, kteří byt, uličku a garáž uzavřeli žlutou páskou a pak kontaktovali šerifovo oddělení vražd. Marii převezli do nemocnice Beverly v Montebellu.

Jorge Gallegos v Monterey Park doběhl k ležící Veronice Yu jako první. Měla otevřené oči a dýchala, ale nemohla mluvit. Mluvil špatně anglicky, ale přesto se jí zeptal, co se stalo – kdo byl ten muž.

Z horního patra přišel Edithin bratranec Joseph s tím, že volal policii. Slyšel volání o pomoc a vyšel na verandu u své ložnice vedoucí do Alhambra Street. Viděl, jak se vrah snaží vytáhnout Veroniku z auta, a ihned zavolal policii. Ze svých domů a bytů vyšli další lidé a shromáždili se kolem umírající ženy.

Jako první ze strážníků dorazil Ron Endo z montereyské policie. Jakmile zastavil, zahlédl Veroniku v záři svých předních světel. Všechny požádal, aby ustoupili, a zkontroloval jí puls. Byl slabý, ale ještě dýchala. Měla na sobě volné hnědé kalhoty, modrou halenku a černou bundu. Jedna z jejích bot ležela na silnici. Na krku měla stříbrný řetízek s kulatým medailonkem.

Jorge Gallegos i Joseph Duenas uvedli, že viděli, co se stalo. Pak přijel strážník Gorajewski z montereyské policie a zadržel narůstající dav.

Když se strážník Endo od Veroniky snažil získat výpověď, přestala dýchat. S Gorajewskim ji oživovali, dokud nepřijel tým lékařů, který ji převzal. Rozhodli se, že se ji pokusí resuscitovat v místní nemocnici, a odvezli ji se zapnutým červeným majáčkem a ječící sirénou, která narušovala jinak poklidný nedělní večer.

Poté co Veroniku přivezli na pohotovost Garfieldské nemocnice v Monterey Park, prohlédl ji dr. Richard Tenn, který po kontrole životních funkcí konstatoval smrt.

Edith, Jorgeho a Josepha Duenasovy odvezli na místní policejní stanici. Tam podali výpověď detektivu Tonymu Romerovi.

Zástupce losangeleského šerifa Gil Carrillo z oddělení vražd se ten večer díval doma na televizi. Byla líná, odpočinková neděle a on strávil den s rodinou.

Měřil přes metr devadesát a vážil skoro sto třicet kilo, měl husté lesklé černé vlasy a na policistu z oddělení vražd překvapivě živý a vemlouvavý úsměv. Ve svých čtyřiatřiceti letech byl nejmladším detektivem na šerifově oddělení vražd, které mělo pět týmů, každý s dvanácti až šestnácti detektivy, včetně poručíka a obvykle pěti seržantů. Měli na starosti všechny vraždy ve čtyřiašedesáti z šestadevadesáti obcí, které tvořily okres Los Angeles. Ve službě se střídali a Carrillo střelbu na Hernandezovou a Okazakiovou „vyfasoval“.

Rychle se oblékl a políbil svou ženu Pearl s tím, že se uvidí, až se vrátí. Nikdy nevěděl, kdy to bude, a přestal jí udávat čas. Měli spolu tři děti: dvě dívky, Rene a Tiffany, a syna, nejmladšího Gila juniora – J. R., jak mu říkali. Carillo vyrůstal ve městě Pico Rivera, měl šest sester a byl si s nimi dost blízký. Bojoval ve Vietnamu v době vrcholící ofenzívy Tet. Dostal za to medaili za statečnost a bronzovou hvězdu. Do onoho dne pracoval na více než třech stovkách případů vražd.

Bydlel deset minut od předměstí Rosemead a do bytového komplexu přijel krátce po půlnoci. Powell a Dallus ho informovali o tom, co se stalo. Chtěl mluvit s Marií, ale řekli mu, že ji převezli do nemocnice. Nejdřív obešel dům zezadu ve stopách vraha. Když došel k otevřené garáži, na podlaze si všiml tmavomodré baseballové čepice s nápisem AC/DC. Nedotkl se jí. To udělají až kriminalisté, které už přivolali.

Vstoupil do garáže a opatrně došel k východní stěně s domovními dveřmi. Všiml si krve na zdi, Mariiných klíčů a hnědé kožené peněženky na zemi. U severní stěny stála pračka, sušička a prádelní koš. Pozorně si všechno prohlédl tmavýma očima, ve kterých se zračila neochvějná zvědavost dobrého policisty z oddělení vražd. Dlouze a pomalu se nadechl a těžkým, hromotluckým krokem se vrátil ke vchodu do bytu. Zdálo se, že se země při jeho chůzi otřásá. Následoval strážníka Powella do kuchyně, všiml si díry po kulce v čele Dayle a věděl, že zemřela nejspíš okamžitě a že kulka byla malého kalibru a silně poškodila mozek. Pak dorazil jeho parťák, seržant Jim Mercer, statný muž s odměřenou povahou, a po něm lidé z kriminalistické laboratoře. Měli za úkol zajistit, aby se všechny nalezené důkazy správně roztřídily a uchovaly pro soud. Nechali fotografy pořídit snímky a experty na otisky poprášit garážová vrata, stěny na schodišti, které vrah použil, kuchyňskou linku a vstupní dveře. Kromě otisků obou žen nenašli nic.

Carrilla tehdy napadlo, že vražda souvisí s nějakým milostným trojúhelníkem. Přišlo mu to jako jediné vysvětlení. Motivem rozhodně nebyla loupež, protože pachatel nic neukradl – Marii ani Dayle. Detektivové mluvili se všemi sousedy, které našli. Nikdo nic neviděl a neslyšel. Dvaadvacítka nenadělá velký hluk.

Když přijel William Rainy z Úřadu soudního lékaře, ohledal Dayle, úředně ji prohlásil za mrtvou a tělo nechal odvézt k pitvě.

Ve tři ráno stál Carrillo v hale u domovních dveří. Všechna světla v domě svítila a technici přinesli reflektory. Několik sousedů se ještě zdržovalo u páskové bariéry a mluvilo o tom, jak je svět najednou nebezpečný a jak byla Dayle Okazakiová milá.

K jednomu z policistů nesměle přistoupila malá, zdrženlivá žena, která zjevně plakala. Řekla, že je matka Marie Hernandezové a chce dovnitř, aby dceři vzala nějaké věci. Policista odpověděl, že se bude muset zeptat jednoho z detektivů z oddělení vražd, jestli je to v pořádku. Zašel za Carrillem a oznámil mu, že přišla Mariina matka. Carrillo byl zabraný do vyšetřování a požádal ho, aby paní Hernandezové vyřídil, že si s ní co nejdříve přijde promluvit. Ve dveřích se rýsovala jeho mohutná postava. Policista se vrátil k paní Hernandezové a požádal ji, aby počkala.

V tu chvíli poprvé uviděla Carrilla a zvolala: „Gilberte… Gilberte, jsi to ty?“ Carrillo se zarazil, pomalými, zvědavými kroky se vydal k ní a přemýšlel, kdo mu ksakru říká Gilbert. Byl známý jako Gil. Přistoupil k paní Hernandezové.

„Gilberte Carrillo, jsi to ty?“ zeptala se.

Byla mu povědomá, ale nedokázal si ji zařadit; omluvil se a přiznal, že neví, kdo je.

„Gilberte, já jsem Pumpkin, kamarádka tvé sestry Rose, pamatuješ? Jsem Mariina máma.“

„Jistě, omlouvám se,“ odvětil Carrillo a odvedl paní Hernandezovou stranou, pryč od všeho toho vyšetřovacího povyku. Hernandezovi bydleli tři domy od domu Carrillových rodičů v Pico Rivera a byli to dobří přátelé. Gilova máma byla kmotrou Marie.

Paní Hernandezová vypověděla, co Maria řekla o napadení a svém zranění: kulka jí zlomila prostřední kloub ukazováčku a budou ji muset operovat. Popsala také, jak zbraň vystřelila přímo do obličeje její dcery a jak jí život zachránily klíče. Carrillo neviděl paní Hernandezovou ani Marii jednadvacet let. Uznal, že Maria měla opravdu štěstí, a zeptal se, jestli její matka tuší, kdo byl útočník.

„Ne. Vůbec. Nikdy předtím ho neviděla. Prostě se tam najednou objevil – v garáži – a šel přímo k ní.“

„Vyřiďte jí prosím, že se za ní v nemocnici později zastavím.“

„Vyřídím. A ty prosím pozdravuj rodinu.“

Carrillo to slíbil, odešel pro věci, které paní Hernandezová potřebovala, předal jí je a vrátil se k práci.

Nemohl se dočkat, až si s Marií promluví. Věděl, že Hernandezovi jsou slušní pracující lidé a Maria mu řekne pravdu. Přimět lidi, aby mluvili pravdu, byla jeho specialita. Tvářil se starostlivě a vážně a vždycky mluvil vlídně a uctivě. Byl tak velký a silný, že lidi jeho laskavé chování obvykle zaskočilo. Často se mu podařilo, že svým starostlivým, upřímným výrazem a pohledem přiměl podezřelé, aby se svěřili a přiznali.

Jim Mercer a Carrillo si vyměnili názory, probrali aspekt milostného trojúhelníku a v pět ráno místo činu uzavřeli. Když Carrillo toho rána odjížděl domů, obloha se začínala barvit horkým, ohnivě rudým svítáním. Byl unavený a těšil se na pár hodin odpočinku, než se vrátí do práce. Do pátrání po vrazích se často pouštěl po pár hodinách spánku.

Odpoledne se vydal za Marií do nemocnice Beverly a našel ji na zářivě bílém nemocničním lůžku s velkým obvazem na pravé ruce a velmi smutným obličejem. Objal ji a políbil na pozdrav a vyjádřil jí upřímnou soustrast nad ztrátou přítelkyně. Přitáhl si židli k posteli, usadil do ní svou mohutnou postavu, zkřížil nohy, předklonil se a požádal Marii, aby mu řekla, co se ksakru stalo.

Byla to houževnatá, málomluvná žena a pomalu a klidně mu vylíčila, co viděla. Na otázku, kdo podle ní mohl být vrah, odpověděla, že upřímně nemá tušení. S Dayle neměly „žádné nepřátele, žádné expřátele, žádné divné telefonáty, nic takového“.

„Proč za tebou ten člověk šel do garáže a postřelil tě?“ zeptal se Carrillo.

Podívala se přímo na něj neochvějnýma tmavýma očima a odpověděla, že je to pro ni naprostá záhada, a Carrillo jí věřil. Uměl přesně odhadnout charakter a Maria určitě mluvila pravdu. Zeptal se jí, jestli čepice s nápisem AC/DC patří jí nebo Dayle. Odpověděla, že ne. Znovu ji požádal, aby popsala muže, kterého viděla v garáži.

„Měřil tak metr sedmasedmdesát, byl hubený, měl černé vlasy a tmavé, opravdu děsivé oči. Otevírala jsem dveře do domu, když jsem uslyšela nějaký zvuk, asi jak došlápl na zem. Otočila jsem se a byl tam on a kráčel přímo ke mně.“

„Pohyboval se rychle?“

„Ne, prostě normálně šel a mířil mi přímo do obličeje.“

„Nic neřekl?“

„Ani nemukl.“

Řekl jí, že mají její peněženku a klíče a co nejdříve jí je vrátí. Poděkovala. Pak dodal: „Až se na to budeš cítit, byl bych rád, kdybys mi přesně popsala, co se stalo v bytě, ano?“

„Jasně… ráda pomůžu.“

„Určitě jsi ho nikdy předtím neviděla?“

„Nikdy, tím jsem si jistá.“

„Říkáš, že sis si ho v garáži dobře prohlédla?“

„Viděla jsem mu do obličeje.“

„Chtěl bych, abys s policejním kreslířem co nejdříve vytvořila jeho identikit – dokud máš jeho podobu čerstvě v paměti, ano?“

„Určitě, pošli ho sem.“

„Souhlasíš?“

„Ano.“

Po delším rozhovoru Carrillo vstal, pevně Marii objal a odešel. Věděl, že ta mladá žena měla velké štěstí. Kdyby klíč ve zdvižené ruce kulku nezastavil, pravděpodobně by jí teď šel na pohřeb.

Protože už si byl poměrně jistý, že o žádný „milostný trojúhelník“ nejde, byl ještě bezradnější. Proč by ten chlap v černém na ty dvě hezké ženy střílel? lámal si hlavu. Sám měl dvě dcery. Věděl, jak rodiče Dayle a její rodina trpí. Věděl také, že kdyby vraha jejich dcery našel, mohlo by to jejich zármutek zmírnit.

Na začátku kariéry absolvoval pokročilý kurz kriminálního vyšetřování sexuálních zločinů na Kalifornské státní univerzitě. Vedl ho profesor Bob Morneau, agent FBI ve výslužbě, který pomáhal založit behaviorální vědeckou jednotku FBI v Quanticu ve státě Virginia.

Profesor Morneau ho naučil, aby to, co je nasnadě, u vrahů nikdy nebral za bernou minci, a že pro sériového vraha má sexuální podtext už samotný akt zabíjení. Carrillovi řekl: „Když přijdete na místo vraždy a vrah si tam uleví, většina chlapů si řekne: ‚Hele, to prase se tu vysralo.‘ Ale vy, vy si musíte uvědomit, že takhle s vámi vrah mluví – říká vám, že k důvodům, pro které zabíjel, patřil i sex, a své vyšetřování zaměřit na sexuálního delikventa. Pamatujte si: sex je všechno, co je příjemné.“

Gil si to, co profesor Morneau učil, dobře zapamatoval a teď ho začalo zajímat, jestli se v zabíjení lidí sexuálně vyžívá i tenhle vrah.

Právě když nad tou otázkou uvažoval, doslechl se o vraždě Veroniky Yu a zavolal Tonymu Romerovi na policejní stanici v Monterey Park, aby si s ním vyměnil poznatky. Hned měl pocit, že jde o stejného člověka. Podle Romera si jeden ze svědků, jistý Jorge Gallegos, zapsal část poznávací značky a oni se snaží auto najít. Carrillo Romeru požádal, aby ho informoval. Detektiv mu to slíbil.

Nedostatečná komunikace mezi orgány činnými v trestním řízení v okrese Los Angeles už tak obtížnou práci přičinlivých vyšetřovatelů často ještě více ztěžovala.

Druhý den ráno se detektivové Carrillo a Mercer zúčastnili pitvy Dayle Okazakiové v budově losangeleského Úřadu soudního lékaře. Ve velmi jasně osvětlené místnosti s bílými stěnami ji prováděl dr. Joseph Wegner, zkušený patolog, kterého Carrillo uznával. Oba detektivové museli sledovat celý postup, který trval dvaasedmdesát minut. Přítomnost při pitvě byla pro vyšetřovatele zákonnou povinností.

Začala měřením hmotnosti a výšky. Dr. Wegner svá zjištění hlásil do diktafonu, aby později mohl sepsat zprávu. Příčinou smrti bylo zjevně střelné poranění hlavy. Když dr. Wegner otevřel lebku Dayle, všiml si masivního poškození mozku. Bez větších potíží našel kulku ráže 22, očistil ji od mozkové hmoty a předal Carrillovi, který si všiml, že je od nárazu do lebky zdeformovaná. Vložil ji do plastového sáčku a označil číslem 85-7086, což bylo pitevní číslo Dayle. Dr. Wegner poté provedl řez ve tvaru písmene „Y“, který začínal nad linií ochlupení. Pak nadzvedl hrudní koš Dayle Okazakiové a vyjmul, prohlédl a zvážil orgány.

Když Carrillo sledoval, jak dr. Wegner pracuje rychlýma a zkušenýma rukama, v myšlenkách se vracel k tomu, co mu řekla Maria. Představil si, jak musela být Dayle vyděšená, když poprvé spatřila vraha, když nejdřív zaslechla výstřel a pak si všimla, že na ni míří. Carrillo si byl jistý, že viděla, jak ji vrah zastřelil, protože stála čelem k němu.

Napadlo ho, že nejspíš prosila o milost. Nemohl vědět, že když ji zasáhla kulka, schovávala se za kuchyňskou linkou.

Podle Marie držel vrah zbraň v bojové pozici a pokusil se ji střelit do hlavy – „smrtící výstřel“. Možná je to veterán nebo někdo, kdo pracoval u policie, pomyslel si Carrillo.

V hloubi duše měl z muže, který Dayle dostal na pitevní stůl, hodně špatný pocit. Domníval se, že napadení bylo zcela náhodné, a pokud muže v černém nezastaví, bude zabíjet znovu, a to brzy.

Po pitvě se oba šerifovi detektivové vrátili do kanceláře. Na Carrillově stole ležela kopie kresby, s níž pomohla Maria. Byl na ní hubený, vyzáblý obličej s tmavýma, kulatýma, vypoulenýma očima.

Carrillo často chodil do kanceláře šerifa ve východní části Los Angeles, kde se scházeli detektivové z různých oddělení vražd a která jim sloužila jako neformální pobočka jejich kanceláře v soudní budově.

Narazil tam na Reného Galinda, zástupce šerifa, který dělal identikity a snímal otisky prstů. Když mu Carrillo ukázal kresbu Hernandezové, vytřeštil oči. Vytvořil totiž identikit podezřelého, který se pokusil unést dívku z Montebella. Zdál se mu podobný. Kresbu přinesl, a když porovnali oba identikity, vypadaly prakticky stejně. Gil si v duchu slíbil, že si přečte dálnopisy, jestli v nich nenajde další sexuální zločiny, jež má na svědomí chlap v černém.

Téhož dne ráno provedla dr. Susan Selserová pitvu Veroniky Yu. Pitvě byl přítomen montereyský detektiv Tony Romero a jeho parťák.

Romero se zpočátku domníval, že Veroniku pravděpodobně zavraždil její přítel, ale když si promluvil s její rodinou a přáteli, už si mileneckou hádkou, která se zvrtla, nebyl tak jistý. Nezdálo se ani, že by v tom hrála roli loupež.

„Peněženka byla přímo v autě, na očích,“ hlásil první policista na místě činu.

Dr. Selserová označila průstřely „1“ a „2“. Nemohla vědět, že první ránu Veronica schytala do boku. Okamžitě se pustila do pitvy těla, aby pro soud přesně určila, jak Veronica zemřela. Zaznamenala zranění způsobená jednotlivými kulkami, jejich trajektorie a úhly. Kulky vyjmula a předala je detektivu Romerovi.

Ještě téhož dne balistici oznámili, že náboje vyjmuté z těl Dayle Okazakiové a Veronicy Yu „s největší pravděpodobností“ vystřelila stejná zbraň, ale pro jednoznačnou identifikaci byla kulka z těla Dayle příliš poškozená. Gil Carrillo požádal o radu seržanta Franka Salerna.

„Frank byl rozhodně ten nejlepší, koho jsme měli, a chtěl jsem znát jeho názor,“ vzpomínal Carrillo. „Vedl operační jednotku, která pátrala po Škrtičovi ze strání, a sériové vrahy znal. Lepšího detektiva z oddělení vražd než Salerna byste nenašli.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Franku Salernovi bylo šestačtyřicet let, měřil metr sedmaosmdesát, vážil necelých sto kilo a měl pronikavé světle hnědé oči, které člověka a většinou i všechno ostatní prokoukly. Byl legendou losangeleského policejního sboru. Měl přezdívku „Buldok“, protože když se něčeho chopil, už to nepustil. Byl vášnivý sportovec, skvělý střelec a milovník zbraní a rád lovil a rybařil; jeho největší životní vášní – kromě chytání vrahů – byl lov kachen, o čemž jasně svědčily stěny v jeho domě poseté trofejemi.

Kvůli kondici chodil každý den plavat na zahradu do vlastního bazénu o rozměrech šest krát sedm a půl metru. Měl široká ramena a svalnaté paže a pohyboval se pomalu a jistě jako zápasník těžké váhy v nejlepších letech.

Bazén si postavil z peněz za přesčasy. Vydělal si je při velení operační jednotce, která pátrala po Škrtičovi ze strání: na případu pracoval sedm dní v týdnu téměř čtyři měsíce, od 31. října 1977 do 17. února 1978, a denně naspal jen pár hodin.

Jak se ukázalo, Škrtič ze strání byli ve skutečnosti dva bratranci Angelo Buono a Kenneth Bianchi, kteří se vydávali za policisty a unesli, mučili, sexuálně zneužili a zabili deset žen, jejichž nahá těla nechávali – často v obscénních polohách – na svazích kopců v různých čtvrtích Los Angeles. Několik těl bylo nalezeno v Glendale, kde měl Angelo Buono autočalounictví. Frank Salerno našel ve víčku první oběti kousíček vlákna, který odpovídal látce používané k čalounění – a Buona tak nakonec se zločiny spojil.

Frank si vzal za ženu Jayne, svou lásku z dětství, a měli spolu tři děti – holčičku Terri a dva chlapce, Franka mladšího a Michaela. Frank mladší šel ve stopách slavného táty, byl zástupcem šerifa a doufal, že se jednou stane detektivem na oddělení vražd.

Salerno, syn italských přistěhovalců, neměl práci detektiva v plánu. Byl dobrým studentem a znamenitým sportovcem a po maturitě ho přijali na fotbalové stipendium na Notre Dame University. Rodina na něj byla moc pyšná. Na prestižní instituci se však necítil dobře, Jayne mu strašně chyběla a rozhodl se vrátit do Los Angeles. Zapsal se na vyšší odbornou školu Valley Junior College a oženil se.

Když Jayne otěhotněla, finanční problémy ho donutily ze školy odejít a zapojit se do rodinné čalounické firmy. Jenže práce v ní mu přišla nudná a monotónní. Tehdy si všiml inzerátu v Los Angeles Times na místo v kanceláři šerifa, který sliboval dobrý plat, zaručený důchod a náročnou práci. Frank se přihlásil, místo získal a začal se zaučovat.

Než mohl zástupce losangeleského šerifa nastoupit do služby, musel alespoň rok pracovat jako dozorce v losangeleské okresní věznici. Zkušenosti, které tam získal, mu umožnily nahlédnout do lidské povahy a mentality zločinců, a mohl se tak stát lepším policistou.

Když si Salerno odpracoval třináct měsíců ve věznici, mohli ho přeložit na služebnu. Musel vyplnit formulář, v němž uvedl tři oblasti, ve kterých by rád pracoval. U všech tří stál o službu na stanici ve východním Los Angeles.

Za dva dny si ho zavolal seržant: „Poslyšte, Franku, opravdu chcete do východního Los Angeles? Je to drsný revír…“

„Jo, přesně tam chci.“

„Mají tam fakt tvrdého velitele hlídek.“

„To je v pohodě, díky za optání.“

Salernovým prvním parťákem byl černoch Willie Hill. Měřil metr pětasedmdesát a byl svalnatý, napjatý a nebojácný. Ve východním Los Angeles často docházelo k barovým rvačkám a násilným hádkám – s trubkami, pálkami a rozbitými lahvemi –, které Frank a Willie Hill museli rozhánět. Willie bez váhání vbíhal do šarvátek, do nichž se někdy zapojilo i více než deset lidí, a než by člověk řekl švec, už všichni pokorně a ochotně leželi na zemi.

Při zatýkání se Salerno začal často potkávat s detektivy. Řešili opravdové zločiny a jednání s nimi v něm vzbudilo velkou touhu stát se jedním z nich.

K práci detektiva vedla spousta zatčení za velké trestné činy. Frank Salerno si začal získávat pouliční informátory a vedl si černý sešit s jejich jmény, podrobnostmi a údaji o tom, co vědí. Ke svým kontaktům se vždycky choval s úctou a držel slovo a díky síti práskačů, kterou si získal upřímným pohledem a vemlouvavým úsměvem, začal zatýkat pachatele spousty významných trestných činů – a většina z nich obstála u soudu. Začali si ho všímat detektivové.

V srpnu 1966 si Salerno poprvé vyzkoušel práci detektiva na stanici a bavila ho tak moc, až se svěřil Jayne, že našel to pravé místo.

Směny mu začínaly v pět odpoledne a později se změnily na noční šichty od dvanácti do osmi. Většinou řešil případy mladistvých a gangů, ale vždycky měl plné ruce práce: lidé páchali nejrůznější trestné činy celou noc.

Noční směny se pro Franka nakonec staly problémem; měl už tři děti, které vídal jen málo, a hodně ho to trápilo.

Pokud chtěl mít lepší pracovní dobu a stále pracovat jako detektiv, musel složit seržantskou zkoušku; pilně se tedy učil, v lednu zkoušku složil a jeho jméno zapsali na seznam. Řekli mu, že až se uvolní místo, přidělí ho jemu.

Jeho kamarád Bobby Penland ze stanice ve východním Los Angeles se zmínil, že se jedno uvolnilo na protidrogovém oddělení, a zeptal se, jestli by neměl zájem. Salerno by raději pracoval na oddělení loupeží a vražd, ale když zjistil, že jde o denní směny a přidělili by ho do východního Los Angeles – a navíc by měl volné víkendy –, nemohl odmítnout.

Brzy tedy začal pracovat na protidrogovém oddělení ve východním Los Angeles. Bylo to těsně před kokainovou epidemií a většina jeho zátahů se týkala heroinu, marihuany, barbiturátů, amfetaminů a nejrůznějších prášků.

V září 1967 se Frank Salerno stal seržantem a konečně se mu splnil sen být plnohodnotným detektivem. Pověřili ho vedením protidrogového týmu osmi mužů, který měl za úkol průzkum – zjišťovat, kdo kde co prodává, a provádět tajné sledování. Byla to vzrušující a náročná práce a Franka bavila… jenže ve skutečnosti chtěl jako detektiv vyšetřovat vraždy – pracovat na šerifově uznávaném oddělení vražd.

Toho roku vznikl nový protidrogový tým, který měl řešit problémy s drogami v Malibu a Topangském kaňonu, a Franka se zeptali, jestli by ho nechtěl vést. Napadlo ho, že změna prostředí může být dobrý nápad, a začal se svými muži hlídat Malibu i kaňon a získávat informátory. Většina zátahů se týkala drobných dealerů a jedním z nich byl Charles Manson.

O víkendech a ve chvílích volna bral Frank své syny na lov a rybařit. O prázdninách s nimi vyrážel do hor. Někdy jely i Jayne a Terri, ale většinou šlo o pánskou jízdu.

Frank se brzy naučil nenosit si práci domů. Byla to jeho svatyně, místo, kde měl klid, a to, co viděl v práci a na ulici, v něm nemělo místo.

„Když jsem přijel na příjezdovou cestu a vypnul motor auta, vypnul jsem všechno i v sobě. Nechtěl jsem, aby se to, co dělám, někdy stalo součástí mého rodinného života,“ vyprávěl později.

V roce 1971 Salerna převeleli na oddělení závažných přestupků v kanceláři šerifa. Tam se soustředili na větší drogové zátahy a absolvovali hodně práce v utajení, sledování a infiltrace. Frankovi to přišlo vzrušující a náročné a běžně se účastnil zátahů, při nichž nacházeli celá kila heroinu a kokainu – který právě tehdy začínal být „in“. Nebýt nového kapitána, s nímž Salerno nedokázal vyjít, možná by u závažných přestupků zůstal až do konce kariéry. Jenže přešel na oddělení vnitřních záležitostí – pobočky kanceláře šerifa, jež kontroluje šerifovy zástupce a detektivy – a zůstal tam rok a půl.

Ta práce se mu moc nelíbila a on požádal o přeložení na oddělení vražd. Chtěl jít po vrazích – zločincích, které vnímal jako největší hrozbu pro společnost. Oddělení vražd neustále hledalo jasné hvězdy a jednou takovou zjevně byl Salerno. Když se uvolnilo místo – povýšili seržanta Phila Brookse z týmu 3 –, nastoupil na ně on.

O sedmatřicet vražd později, den po Halloweenu 1977, vyfasoval vraždu ženy jménem Judy Millerová. Její nahé tělo našli na kopci v oblasti La Crescenta a ukázalo se, že je druhou obětí v případu Škrtiče ze strání. Začalo tak jedno z největších pátrání v dějinách Kalifornie, které vedl Frank Salerno.

Když se na Franka obrátil Carrillo s vraždami Veroniky Yu a Dayle Okazakiové a pokusem o únos v Montebellu, Frank bedlivě naslouchal tomu, co mu říká. Věnoval mu tak velkou pozornost, že měl Carrillo pocit, jako by byl jediným člověkem v místnosti, i když ve skutečnosti bylo kolem dalších padesát pracovitých detektivů. Frank Carrillovi navrhl, aby se podíval na zprávy o trestných činech, protože pokud jde skutečně o sériového vraha a násilníka, dost možná spáchal i další zločiny, ale zatím si ho s nimi nespojili; navrhl mu také, aby se podíval na nedávno propuštěné sexuální delikventy.

„Člověk se vrahem nestane přes noc,“ řekl Salerno.

Carrillo začal pečlivě pročítat policejní zprávy a hledal podezřelého, který chodí v černém, poslouchá heavymetalovou hudbu, má dvaadvacítku, je sexuální deviant a rád zabíjí lidi.

Při četbě se snažil přijít na to, proč muž v černém nechal Marii Hernandezovou naživu – to podle něj mohl být klíč, který by případ rozlouskl. Marii by člověk ve slabém světle mohl snadno považovat za Asiatku. Možná je vrah roztrpčený psychopatický veterán z války ve Vietnamu, který Marii považoval za Asiatku, a když mu došlo, že to tak není, jeho potřeba zabíjet nějak ochabla.

Čím víc o tom Carrillo přemýšlel, tím si byl jistější, že se po Los Angeles potuluje nový netvor: jedinec, který je lstivý, smrtelně nebezpečný a sužovaný atavistickou, perverzní sexualitou, která ho žene jako rozjetý vlak.

Až do konce března, kdy si Carrillo přečetl dálnopisnou zprávu o muži v černém, který sledoval dvě mladé ženy a jednu z nich se snažil dostat do svého BMW tmavé barvy, byl klid. Dívky si zapsaly poznávací značku a auto patřilo Paulu Samuelsovi. Carrillo prověřil, jestli nemá nějaké záznamy, a neměl; Samuels však byl vysoký a hubený veterán s černými vlasy. Gil Carrillo požádal o svolení ho sledovat a dostal je. Sledování vedl seržant Larry Brakebush.

V pátek 28. března začal sledovací tým losangeleské kanceláře šerifa sledovat Paula Samuelse v jeho BMW, rychlém autě, kterému detektivové stěží stačili. Carrillo měl ten večer volno, ale o sledování nechtěl přijít, svým osmimetrovým obytným vozem značky Rickwood tedy odjel k soudní budově. Spolu s dalšími dvěma detektivy, Mikem Bumcrotem a Jimmym Mercerem, poslouchal sledovací tým přes vysílačku, aby se dozvěděl, že Samuelse ztratil.

Paul Samuels do té doby dělal různé podivnosti: couval v jednosměrných ulicích a sledoval zjevně nezletilé dívky. Podle Gila vykazoval jasné známky sexuálního predátora.

Následující večer kancelář šerifa sledovala Samuelse znovu. Zajel do několika sexshopů v centru města. Teď už si byli víc než kdy jindy jistí, že je to ten pravý. Zkusili ho vyfotit, aby ho ukázali Marii Hernandezové, ale pohyboval se příliš rychle a sklo jeho BMW mělo tónovaná skla.

Sledovací tým pozoroval, jak se baví s několika pouličními chodci, a nakonec jeho fotografii získal. Okamžitě ji ukázal Marii Hernandezové a ta Samuelse předběžně identifikovala.

Kancelář šerifa ho zatkla ve středu ráno a v jeho domě našla velkou sbírku pornografie a revolver ráže 38 milimetrů – nikoli 22. Postavili ho do řady vedle figurantů, kterou si prohlédli Maria Hernandezová, Jorge Gallegos, Edith Alcaazová, Joseph Duenas a tři mladí lidé, které muž v černém unesl a sexuálně zneužil. Samuelse nepoznali, a byl tedy rychle propuštěn.

„Bylo to monstrum,“ řekl Gil později. „Jen to nebylo to naše monstrum.“

Samuels byl jediným reálným podezřelým, kterého měli.

Gil Carrillo si byl jistý, že vrah udeří znovu a brzy, jenže v tuhle chvíli nemohl dělat nic jiného než čekat, až to udělá – a doufat, že se mýlí.

Ani on ani Salerno tehdy nemohli vědět, že vraždy Dayle Okazakiové a Veroniky Yu jsou teprve začátkem série zločinů, která nebude mít v dějinách zločinu obdoby.

KAPITOLA PÁTÁ

Od vraždy Dayle Okazakiové a Veroniky Yu dlouho a hodně přemýšlel o tom, kdo je a o co mu jde, a rozhodl se, že se zcela odhodlá k dominanci. K vraždění. Akt zabíjení se pro něj stal vrcholným opojením – to teď pro něj bylo podstatou života.

V hloubi duše věřil, že čím odpornější a krutější budou jeho napadení, tím víc se zalíbí Satanovi, a získá tak jeho plamenné požehnání.

Měl v plánu ukrást dost peněz, aby si mohl koupit vlastní dům na nějakém klidném místě a ve sklepě si zřídit mučírnu, kde by mohl v naprostém soukromí ukojit svou touhu po sadistickém sexu a zabíjení. Představoval si také, že bude své úlovky natáčet a možná i prodávat filmy; věděl, že trh pro něco takového existuje.

Osm dní po vraždách dvou mladých žen se na lov vydal znovu a v další kradené toyotě vyrazil na dálnici San Gabriel River. Jako vždy jel bez konkrétního směru, ale potřeba zabít ho spalovala jako tropická horečka. Bylo 26. března.

Najednou si vzpomněl na dům ve Whittier, který vykradl před rokem – na to, jak bohatí se zdáli jeho obyvatelé – a rozjel se k němu. Whittier byla bohatá a luxusní obec se 70 000 obyvateli, založená v roce 1881 kvakery a známá jako centrum rančů s citrusy, avokády a ořešáky. Jmenovala se po kvakerském básníkovi Johnu Greenleafu Whittierovi a byla rodným městem Richarda Nixona.

Ve dvě ráno zhasl světla, vypnul motor a tiše sjel k domu Vincenta a Maxine Zazzarových na Strong Avenue. Noční obloha byla trochu zatažená. Čtvrtinový měsíc vrhal jen slabé světlo.

Až na kradenou toyotu na ulici neparkovala žádná auta. Kromě šustění listí a občasného zvuku cvrčka bylo všude ticho. Pomalu vystoupil z auta a s hladovou náruživostí slídící kočkovité šelmy z džungle se rozhlížel kolem. Bez hlesu zavřel dveře.

Domem Zazzarových byla jednopatrová cihlová stavba na čtvrthektarovém pozemku; před domem stál bílý plot jako na ranči a po obou stranách rostly pomerančovníky, citroníky a grapefruity. Dům měl dvě velká arkýřová okna do Strong Avenue. V tom nalevo se svítilo.

Vrah s bušícím srdcem, jako by právě doběhl, a s potem na čele přistoupil k osvětlenému oknu a uviděl Vincenta Zazzaru, který spal na kostkované pohovce. Měl zapnutou televizi. Před pohovkou stál kulatý stolek z černého skla a na něm rostlina s jasně červenými květy. Vincent Zazzara nejspíš usnul při sledování televize. Byl to společenský muž se smyslem pro legraci. Dnes tento účetní znalec v důchodu vlastnil dvě pizzerie.

Vrah pokračoval na dvorek a dával pozor, aby do ničeho nevrazil. V polovině cesty nahlédl do druhého okna a zahlédl čtyřiačtyřicetiletou Maxine, která tvrdě spala v posteli. Pohled na ženu ho sexuálně vzrušil. Šel dál a snažil se sundat sítě z oken, ale nepovedlo se mu to. Všechna byla zavřená a zabezpečená.

Popošel dál do dvora, otočil se a pozorně si prohlížel zadní část domu, přičemž si všiml menšího okna v jihovýchodním rohu, které bylo výš než ostatní. Přešel k němu, jenže bylo příliš vysoko, než aby z něj sundal síť proti hmyzu, a neměl jak si pomoct. Znovu vyšel na dvůr a hledal něco, na co by se mohl postavit. Zahlédl prázdnou plechovku od spárovací hmoty, postavil ji pod okno, stoupl si na ni, natáhl se nahoru a síť stáhl. Pak vypáčil okno a vytáhl se do malé místnosti s pračkou a sušičkou. Sáhl dolů, rozvázal si tkaničky a zul boty. V ponožkách se vydal k nic netušícímu, tvrdě spícímu Vincentu Zazzarovi a z opasku vytáhl revolver ráže 22. Když došel do přední části domu, zbraň zvedl, držel ji v bojové poloze a vpadl do pracovny, kde Zazzara usnul. Pečlivě zamířil a střelil ho do levé části hlavy, těsně nad ucho. Šokovaný a krvácející Zazzara se pokusil vstát a vetřelce se zbraní chytit, kulka malé ráže mu však provrtala mozek, přeťala krční tepnu a on ztratil motoriku. Zatímco jeho umírající srdce ještě bilo, z rány stříkala krev a dopadala na téměř metr vzdálenou zeď.

Výstřel probudil Maxine Zazzarovou, která vytřeštila oči, právě když do pokoje vpadl vrah a namířil pistoli na ni. Vykřikla.

Dal jí facku a zařval: „Drž hubu, čubko! A nedívej se na mě! Kde jsou prachy? Kde jsou šperky?“

Maxine ho požádala, aby odešel.

Bil ji se slovy, aby se na něj nedívala, přinutil ji, aby si lehla na břicho, a svázal jí ruce kravatou, kterou vytáhl z nedaleké skříně. Ústa jí zacpal roubíkem, odpojil telefony a pak začal ložnici zběsile prohledávat – otevíral zásuvky a komody a hledal cennosti: diamanty, zlato, hotovost.

Maxine Zazzarová věděla, že pod postelí je brokovnice, kterou si manžel předloni koupil po jednom vloupání s tím, že jestli se zloděj vrátí, rozstřílí ho na kousky.

Byla to svéhlavá žena, advokátka, kterou nebylo snadné zastrašit. Na svou obranu nosila v kabelce automatický revolver ráže 45. Z manželova přerývaného dechu poznala, že umírá, a věděla, co ji čeká, až vrah s hledáním cenností skončí. Nehodlala to dopustit. Pětačtyřicítku neměla na dosah, ale brokovnici pod postelí ano. Ze všech sil se snažila rozvázat uzly, které jí svazovaly ruce. Vrah byl zaneprázdněný hledáním, co chtěl, to strkal do povlaku na polštář, a nemohl se dočkat, až přijde řada na ženu. Svým lovem byl tak zaujatý, že si nevšiml, jak si Maxine uvolnila ruce, rychle se odvalila z postele a sáhla po těžké modročerné brokovnici.

Paní Zazzarová byla zbožná žena. Zdarma vedla účetnictví v baptistickém kostele Svaté Trojice v Downey a zpívala v tamním sboru. Kvůli tomu, co se chystala dělat, však neměla sebemenší výčitky. Vytáhla brokovnici, postavila se a namířila ji na zpoceného muže v černém, který všude rozhazoval jejich majetek. Byl k ní otočený zády. Něco zaslechl, otočil se a uviděl, jak na něj míří velkorážní brokovnicí.

Pohnul se doleva a sáhl po pistoli v kalhotách.

Stiskla spoušť; ozvalo se jen kovové cvaknutí. Zbraň byla prázdná. Zbledl a zmocnil se ho vztek. Maxine nevěděla, že Vincent náboje z pušky vyndal, protože ten víkend k nim přijela na návštěvu vnoučata.

„Čubko! Svině!“ vykřikl, zvedl pistoli, třikrát po ní vystřelil a kulky ji srazily k zemi.

Bil ji, kopal a fackoval, rozzuřený, že se mu vzepřela – pokusila se zabít jeho. Odběhl do kuchyně, našel ostrý, pětadvacet centimetrů dlouhý porcovací nůž, vrátil se k ní, zvedl ji, položil na postel, nadzvedl jí nachovou noční košili a pokusil se jí vyříznout srdce. Nedokázal však prorazit hrudní koš a na hrudi nad levým prsem a pod ním zůstala rozšklebená rána ve tvaru obráceného kříže.

Rozhodl se pro oči; tak mohl získat kousek její duše. Rychle, ale opatrně jí odřízl víčka, vyloupl obě oči, vložil je do malé šperkovnice, kterou našel, a přitom se smál.

Pak ji bodl do břicha, krku a ohanbí.

Pokusil se s ní souložit, jenže byl tak otřesený z toho, že na něj namířila brokovnici a stiskla spoušť, že to nedokázal. Posbíral všechny cennosti – videorekordér, videokameru, šperky, hodinky a prsteny – a narychlo je uložil do povlaku na polštář. Našel pětačtyřicítku Maxine, kterou nechal ležet na posteli vedle ní, a další brokovnici, kterou si vzal.

V domě byl ukrytý trezor, ale ten nenašel; unikla mu i drahá sbírka mincí v krabicích u rodinného klavíru v obývacím pokoji. Byla v nich i pistole ráže 22 pro střelbu na terč.

Odešel předními dveřmi s krví Maxine Zazzarové na kalhotách, doběhl k autu a nasedl do něj. Brokovnici držel mezi nohama, šperkovnici s očima položil na sedadlo spolujezdce, rozjel se k rohu ulice a spěchal na dálnici vzdálenou jen dva bloky.

Zlobil se na sebe, že Maxine Zazzarové dovolil, aby měla navrch, a přísahal, že už se to nikdy nestane.

Najednou se za ním objevilo policejní auto.

Na zadní nárazník auta si předtím nalepil samolepku s nápisem „Buď miluješ Ameriku, nebo odsud vypadni“, protože věděl, že policisté bývají většinou vlastenci a je méně pravděpodobné, že zastaví řidiče, který se k lásce k vlasti takto otevřeně hlásí. Obvykle to zabralo. Zabralo to i dnes večer, protože na dálnici vjel, aniž by ho někdo zastavil.

Nejprve šel do hotelového pokoje, smyl ze sebe krev a převlékl se. Pak se vydal do domu svého hlavního překupníka. Seznámili se před rokem na autobusovém nádraží a od té doby mu nosil plody své práce za peníze na dřevo, většinou vyplacené na místě, bez otázek. Překupník neznal jeho pravé jméno a ani on neznal to jeho. Tak to na ulici chodilo. Překupník tu byl vždycky a přijal ho s přísným úsměvem a hotovostí. Byl to malý, zavalitý muž s tvrdým obličejem boxera. Potloukal se v MacArthurově parku a v kulečníkových hernách v centru města. Vrah mu prodal šperky a zbraně Zazzarových, peníze si strčil do kapsy a sexuálně vzrušený násilím jezdil po centru Los Angeles a hledal prostitutku.

Našel ji na Šesté ulici, kousek od Broadwaye. Dohodli se na ceně za orální sex a ona nastoupila do auta. Zaparkoval na klidné ulici, ale nebyl schopen dosáhnout erekce. Požádal ji, zda by si mohl pohrát s jejími chodidly, byl jimi posedlý. Nechala ho, i když neochotně a bez nadšení. Zaplatil jí a vysadil ji tam, kde ji našel.

Auto odvezl do Hollywoodu, nechal ho tam, odjel autobusem do centra Los Angeles a po jeho špinavých ulicích se procházel až do šesti do rána, kdy se vrátil do hotelu Cecil na Main Street zamořené krysami, šel do svého pokoje, podíval se na oči Maxine Zazzarové a rozesmál se.

Ten večer vjel ve 20:45 na příjezdovou cestu k Zazzarovým jednatřicetiletý Bruno Francisco Polo. Auta Maxine i Vincenta Zazzarových stála v garáži a Polo si všiml, že v televizní místnosti se svítí. Měl ve zvyku odevzdávat manželům účtenky z pizzerie ve Whittier, kterou poslední rok vedl. Předtím pracoval ve Vincentově obchodě v Downey. S rodinou Zazzarových měl blízký vztah a toho roku byl u nich na večeři na Den díkůvzdání i na Vánoce.

Podnik ve Whittier otvíral v jedenáct dopoledne a zavíral v osm hodin večer. On obvykle jezdíval domů přímo kolem domu Zazzarových. Peníze měl v přeloženém hnědém papírovém sáčku, na kterém měl tužkou napsanou částku a datum. Všiml si, že domovní dveře jsou napůl otevřené a dveře se sítí proti hmyzu odemčené, což bylo neobvyklé. Zazvonil na zvonek; nikdo se neozval. Zavolal Vincentovo jméno; pořád žádná odpověď. S jistými obavami vložil peníze do otvoru pro poštu v domovních dveřích a odešel.

Druhý den ráno se Polo do domu Zazzarových vrátil. Měl „špatný pocit“ z toho, že předešlé noci byly otevřené dveře a Vincent nereagoval na klepání, zvonění ani následné telefonáty. Když uviděl pootevřené dveře stále ve stejné poloze, naskočila mu husí kůže. Zvonil, klepal a volal Vincentovo jméno, ale marně. Věděl, že něco není v pořádku, a vrátil se ke svému pickupu. Nechtěl jít do domu sám. Přemýšlel, že by zavolal Vincentovu synovi Peterovi, ale nevěděl, jestli má vlastně důvod. Místo toho rychle zajel do dvacet minut vzdáleného obchodu v Downey a o tom, že dveře Zazzarových jsou otevřené a Vincent neodpovídá, řekl Al Persicovi.

Persico mu navrhl, že do domu Zazzarových pojede za ním. Když se tam vydali, Persico chytil červenou a Polo přijel první, zaparkoval, vystoupil z pickupu, znovu došel k domovním dveřím a zazvonil. Žádná odpověď. Vědomí, že tam brzy bude Al, mu dodávalo odvahu. Otevřel dveře se sítí, pomalu, váhavě vstoupil do domu a vydal se doleva, k televiznímu pokoji.

„Vincente… Vincente, jste tady? Vincente?“ volal.

Když vešel do pracovny, nejdřív spatřil Vincentovy bosé nohy na opěradle pohovky; zdálo se, že mají podivnou, bílou a voskovou barvu. Když uviděl zaschlou krev kolem Vincentova ucha, napadlo ho, že má nasazená sluchátka, a proto na jeho volání a klepání nereaguje. Přistoupil blíž a najednou mu došlo, že se dívá na krev a Vincent je mrtvý.

Otočil se a utíkal; tvář mu zbledla. Najednou byl svět naruby. Nasedl do auta a začal ujíždět, ale neujel ani deset metrů a uvědomil si, že nemá kam jet. Byl v šoku. Couvl, vystoupil z pickupu a v panice přecházel sem a tam. Přijel Al, Bruno k němu přiběhl a řekl mu, co našel. Al mu nevěřil – určitě se mýlí…

„Podívej se, běž se podívat, přesvědč se sám!“ vyzval ho Bruno.

Al vstoupil do domu, šel rovnou do pracovny a okamžitě poznal, že Vincent je po smrti. Přešel do ložnice, podíval se na Maxine a vyběhl ven za rozrušeným Brunem Polem. Ten mu řekl, že zavolá Vincentovu synovi Peterovi. Zpátky do domu Zazzarových však nechtěl, přeběhl tedy přes ulici, našel nějaké sousedy a poprosil je, jestli by nemohl použít jejich telefon, protože došlo ke strašné, strašné tragédii. Dovolal se Peteru Zazzarovi a stručně mu popsal, co se stalo. Peter slíbil, že zavolá policii a hned přijede.

Jako první přijel kapitán hasičů Carl Allen s hasičským vozem a záchranáři v sanitce. Nikdy se nevysvětlilo, proč se přiřítili zrovna hasiči, ale byli tam. Al zhruba popsal, co viděl, a kapitán Allen se dvěma muži vešel do domu, podíval se na Vincenta Zazzaru a okamžitě vzal zpátečku a přivolal policii.

Nejdřív dorazil zástupce losangeleského šerifa Paul Archambault. Vešel dovnitř, uviděl Vincenta a co se stalo Maxine, hned se vrátil k hlídkovému vozu a ohlásil vraždy. Pak uzavřel místo činu žlutou páskou přes celou přední část pozemku Zazzarových. Začali se scházet sousedé. Dorazili další zástupci šerifa. Ve svém autě přijel Peter Zazzara. Měl s sebou snoubenku a dcerku. Bruno a zástupce šerifa Archambault mu vysvětlili, co viděli. Peter chtěl do domu, ale už to bylo místo činu a nikdo kromě oddělení vražd kanceláře šerifa tam nesměl vstoupit.

Detektivové z oddělení vražd Russ Uloth a J. D. Smith, přidělení k týmu 4, zaslechli hlášení a dorazili ve dvanáct hodin. Russ byl padesátník, vysoký a štíhlý elegán se světlými vlasy. Smith měřil metr sedmdesát, byl střední postavy a měl světlé vlasy a spoustu pih. Dovnitř vešli se zástupcem šerifa Archambaultem a rychle zaznamenali stav Vincenta a Maxine, zranění a skutečnost, že dům byl vyrabovaný. Pak se oba detektivové vrátili ven a J. D. Smith telefonem v autě přivolal kriminalisty z oddělení šerifa. Všude byly důkazy, které bylo třeba shromáždit.

Pak se společně vydali za dům a hned si všimli sítě na terase a prázdné plechovky, na které byl zřetelný otisk vrahovy boty. Dávali pozor, kudy chodí, přistoupili blíž a všimli si asi desítky stop v záhonu těsně pod oknem, kterým pachatel vnikl do domu. Vlastně tam byly dvoje; jak se ukázalo, jedny patřily Vincentu Zazzarovi a druhé, jak správně předpokládali, vrahovi. Na okenním rámu a na samotném okně si všimli dvou stop po vypáčení. Když kolem domu opatrně našlapovali a dychtivě se rozhlíželi, další stopy našli na východní straně, tedy na místě, odkud vrah poprvé zahlédl Maxine.

Přijeli Henry Laporte a John Garrision z šerifovy kriminalistické laboratoře a na pokyn detektiva Ulotha pořídili fotografie těl, rabování, otisků bot a oken. Kriminalista Steve Renteria zhotovil sádrové odlitky obou otisků bot pod oknem.

Pak přijel Sam Lorca z Úřadu soudního lékaře, pečlivě si prohlédl rány, které utrpěli Vincent a Maxine, a potvrdil, co si Uloth a Smith mysleli. Maxine měla vyloupnuté oči. To přimělo oba detektivy k zamyšlení. Něco takového se dělo vzácně a přemýšleli, co to znamená. V poštovní schránce se spoustou pošty našli sáčky s penězi s daty 27., 28. a 29. března, které tam nechal Bruno. Předali je silně rozrušenému Peteru Zazzarovi.

Nikdo z přítomných tehdy vraždy Zazzarových nespojoval s dalšími útoky. Neměli k tomu důvod. Nebyla mezi nimi zatím žádná spojitost. Vraždou Vincowové se zabývala losangeleská policie a došlo k ní před více než patnácti měsíci. Jennie Vincowová se stala jen další položkou ve statistice vražd; případ byl oficiálně stále otevřený, ale neaktivní.

Uloth a Smith zůstali v domě Zazzarových až do dvou do rána. Vyslechli přátele a rodinné příslušníky Zazzarových a neměli tušení, kdo brutální dvojnásobnou vraždu spáchal. Věděli však, že vrah měl nohu velikosti 45, nosil tenisky značky Avia a odnesl si dvě hnědé lidské oči.

Zjistili, že Vincent Zazzara byl kdysi ve vězení, ale žádné spojení ani obchodní styky s organizovaným zločinem, jak Peter Zazzara stručně naznačil Ulothovi i Archambaultovi, neměl.

Detektivové věděli, že vrah místo horečně prohledával. Byl tam trezor s velkou hotovostí a vrah o něm možná, jak předpokládali, věděl. To by však znamenalo, že šlo o zločin spáchaný někým blízkým. O trezoru věděli Persico, Bruno i rodina Zazzarových a detektivové v tu chvíli nikoho nevylučovali.

Chybějící oči dodaly zločinu hrůzný nádech. Proč si vrah odnesl oči? ptali se jeden druhého. Co to má ksakru znamenat?

Druhý den brzy ráno se Uloth a Smith po velmi krátkém spánku zúčastnili pitvy Zazzarových, kterou provedl dr. Terence Allen. Nejprve vyjmul kulku z Vincentovy hlavy; stejně jako kulky vyjmuté z Dayle Okazakiové a Veroniky Yu byla ráže 22. Podle dr. Allena zabila Vincenta Zazzaru právě ona.

U Maxine patolog nejprve zaznamenal jen dvě střelná zranění, ale v průběhu pitvy zjistil, že jí v krku uvízla třetí kulka. Podle něj zemřela na následky střelného zranění a vrah ji pořezal až pak. Všechny řezné rány nad srdcem měřily deset krát deset centimetrů. Dalších osm bodných ran měla v hrudi, dvě v oblasti ohanbí a na krku bylo několik bodných a řezných ran.

Ulothovu a Smithovu zprávu si v místnosti oddělení vražd v soudní budově na West Temple Street mlčky přečetl Frank Salerno. Detektivové, kteří vyfasují případ vraždy, na začátku vyplňují jednoduchý formulář, v němž jsou popsány jednotlivé složky a prvky vraždy. Teoreticky jde o zprávu pro šerifa, ale má si ji přečíst každý policista, aby mohli odhalit vzorce zločinu a případ se rychle vyřešil. Salerno šel rovnou za Carrillem s tím, že ve Whittier došlo k dvojnásobné vraždě revolverem ráže 22. Carrillo si pak promluvil s Ulothem a Smithem a dozvěděl se podrobnosti, a čím víc toho slyšel, tím víc si myslel, že jde o jeho člověka. Když se dozvěděl, že paní Zazzarové vyhrnul noční košili – což „svědčí o sexuálním napadení“ – a vyloupl jí oči, byl ještě víc přesvědčen, že jde o muže v černém. Uloth a Smith však jeho teorii nesdíleli a také mu to řekli.

Carrillo se podíval na kulky vyjmuté z manželů Zazzarových. Byly příliš poškozené, než aby je mohli porovnat s těmi, které našli v tělech Dayle Okazakiové a Veroniky Yu.

„Nedá se říct, že jsou stejné, ani že nejsou,“ řekli Carrillovi na balistice.

Vrátil se tedy za Salernem s tím, že podle něj všechna tři napadení určitě spáchal jeden člověk. Salerno odvětil, že je to klidně možné, jenže si musí počkat a teprve pak uvidí. Musí doufat, že udělal chybu, která je k němu dovede. Zeptal se Carrilla, jestli se zjistilo něco z částečně zapsané poznávací značky od Jorgeho Gallegose v Monterey Park. Carrillo odpověděl, že do Monterey Park několikrát volal a dozvěděl se, že „na tom dělají“.

„To by mohlo ten případ vyřešit,“ prohlásil Salerno.

Ani jeden z nich nemohl vědět, že auto, které vrah řídil tu noc, kdy zabil Dayle Okazakivou a Veroniku Yu, policie v Monterey Park už našla a získala pouhé dva dny po napadení. S vozem použitým při vraždě Veroniky Yu si je však nespojili. Nechali je odtáhnout do garáže policie a vrátili právoplatnému majiteli.

Nikdy z něj nesejmuli otisky.

Uloth řekl Carrillovi o schůzce detektivů z obcí Montebello, Monterey Park a Pico Rivera, jež se týkala tří únosů a sexuálních napadení. Domnívali se, že zločiny spáchal tentýž podezřelý, protože se shodovaly popisy a dvě z obětí zmínily nepříjemný zápach útočníka. Podle Ulotha detektivové porovnali otisk boty nalezený na zahradě Zazzarových s otiskem nalezeným v mokrém cementu poblíž pokusu o únos dívky z Los Angeles.

Když to Carrillo uslyšel, znělo mu to hodně povědomě. Šel na schůzku s Ulothem a Smithem a poslouchal, jak detektivové z jednotlivých okrsků vyprávějí, co zjistili: byla v tom sodomie a pouta, obě oběti nechal pachatel po napadení být – jednu na autobusové zastávce a druhou v parku; třetí utekla. Když Carrillo slyšel, jak se popisy shodují, bylo mu to jasné.

„Jako bych to silně cítil v kostech. Byl jsem si jistý, že je to jeden a týž člověk. Prostě jsem to věděl,“ vyprávěl později.

Když všichni detektivové domluvili, Carrillo vstal a řekl jim, co zjistil on a jakou má teorii: „Tohle všechno má na svědomí jeden podezřelý.“

Nikdo z přítomných, celkem osmi detektivů s ním nesouhlasil; vysmáli se mu. Byl nejmladší z přítomných a v týmu 3 nebyl ještě ani rok. Zvedl koutky a smál se spolu s kolegy, kteří si z něj dělali legraci, ale věděl svoje.

„Říkám vám, že je to jedno a totéž monstrum!“ řekl se smíchem.

„Vždyť to nesedí,“ odpověděli mu. „Jeden podezřelý všechny ty zločiny nespáchal…“

„Blbost. Všechno udělal tenhle chlap,“ opáčil Carrillo.

Znovu se zasmáli.

Na oddělení vražd v kanceláři šerifa šel Carrillo přímo za Salernem. Řekl mu, co se na schůzce dozvěděl a že podle něj má všechno, únosy i sexuální napadení, vraždy Zazzarových, Veroniky Yu a Okazakiové i postřelení Marie Hernandezové na svědomí jeden člověk.

Salerno si Carrilla dlouze a pomalu prohlédl a odvětil: „Je to možné,“ i když očima říkal, že je to nepravděpodobné. Spolu se pak vydali za kapitánem Bobem Grimmem. Byl to velký muž s hustými černými vlasy, velkým hrudníkem a tmavými kruhy pod očima. Měl vynikající odhad na lidi a věděl, jak z pěti týmů z oddělení vražd, kterým velel a které všechny pracovaly ve stejné dlouhé úzké kanceláři plné zaneřáděných stolů a zvonících telefonů, dostat maximum.

Když si vyslechl Carrilla, s nímž údajně souhlasil Salerno, navrhl, aby vytvořili malou neformální operační skupinu, která by monitorovala a řešila tyto vraždy, únosy a sexuální napadení. Vedením pověřil Salerna. Na takovou práci se hodil; Grimm věděl, že se při vedení případu Škrtiče ze strání hodně naučil.

Salerno si vybral J. D. Smithe, Russe Ulotha, Gila Carrilla, Jima Mercera, Bobbyho Ghana a Johna Yarbrougha a všichni začali číst dálnopisy o zločinech z celého rozlehlého území okresu Los Angeles – hledali podobnosti ve spáchaných zločinech (v metodách, oblečení, jazyku a podobně).

Koncem března se Gil Carrillo setkal s Marií Hernandezovou v jejím bytě na předměstí Rosemead. Na pravé ruce ještě měla velký obvaz. Lékaři optimisticky tvrdili, že časem a díky terapii bude ruka zase jako dřív.

Gil s Marií vešli do garáže, kde mu pomalu všechno vylíčila. Velmi pozorně poslouchal. Popsala mu a ukázala, jak vystoupila z auta, došla ke dveřím, odemkla dva zámky a stiskla tlačítko, aby garáž zavřela. Změřil, za jak dlouho se garáž po aktivaci tlačítka skutečně zavřela – bylo to osm sekund.

Podle jeho teorie to znamenalo, že vrah na ni musel číhat nebo přišel do komplexu hned za ní. Maria Carrilla zavedla před dům a ukázala mu, kde stála, když vrah vyšel ze vstupních dveří.

„Co přesně jsi řekla?“ zeptal se Carrillo.

„Když mě uviděl, namířil na mě oběma rukama. Řekl jsem něco jako: ‚Ne, už na mě nestřílejte, prosím!‘. Složil zbraň a utíkal k autu. Neviděla jsem ho, ale slyšela jsem, jak startuje motor a odjíždí.“

Vešli do domu a Maria přesně popsala, co udělala. Gill doufal, že mu něco uniklo nebo něco přehlédl, ale když přemýšlel o tom, co mu Maria řekla a ukázala, byl ještě zmatenější.

Zeptal se, jestli ji nebo Dayle někdo nesledoval. Byla si jistá, že ne – byla opatrná: věděla, že v dnešní společnosti si žena musí dávat pozor, a té noci ji určitě nikdo nesledoval. Dayle by jí o případných cizích lidech určitě řekla. Chodila do kurzů sebeobrany a byla uvědomělejší.

Carrillo ji odvezl domů, poděkoval za pomoc, slíbil, že udělá vše, co bude v jeho silách, a vydal se zpět ke svému stísněnému stolu v budově soudu. Během jízdy si v duchu přehrával, jak se setkání odehrálo.

Proč ji nechal žít, když ji chtěl nejdřív zabít?

Nedávalo to smysl.

KAPITOLA ŠESTÁ

Dva týdny a čtyři dny po vraždách Vincenta a Maxine Zazzarových, 14. dubna, se vrah probudil, bezstarostně vyšel z hotelu Cecil, zahnul doleva, posnídal u Margarity na Sedmé ulici a pak šel do kulečníkového salonu Ye Hi na stejné ulici. Měl u sebe ještě peníze z loupeže u Zazzarových a rád hrál kulečník o peníze. Rád hazardoval. Toho dne se mu však nepodařilo narazit na žádnou hru, a tak z kulečníkové herny odešel a cestou do kina Cameo na Broadwayi, kde čtyřiadvacet hodin denně promítali pornofilmy, si zapálil jointa.

V kině seděl v zatuchlé, spermatem nasáklé tmě a sledoval obrovské genitálie na plátně, do kterých někdo přirážel a šťouchal a které zkoumal, lízal a sál.

Někdy v pornofilmech zahlédl ženu s pentagramem na těle, a to ho dráždilo. Právě tento typ ženy – vyznavačky Satana, toho, co představuje zlo – ho zajímal a vzrušoval. Byla někým, komu mohl důvěřovat, někým, kdo chápal jeho potřeby a nemyslel si, že je divný, ujetý nebo bizarní.

Jako kluk četl příběh Jacka Rozparovače, který ho fascinoval i silně ovlivnil: mlha, Rozparovač celý v černém, řezné rány a vyvržené vnitřnosti ho vzrušovaly a přivedly na myšlenku vražd pro sexuální uspokojení a rozkoš, jež se staly jeho osudem.

Nic se tomu nepodobá, ta intenzita se nedá vysvětlit slovy. Mít takovou moc nad životem – nic není tak sexuálně vzrušující; je to něco dokonalýho, co zažije jen hodně málo lidí.

Zvlášť měl rád filmy s extrémním násilím – nejlépe sexuální a okultní povahy. Filmy jako Noční můra v Elm Street, Pátek třináctého, Vymítač ďábla a Dracula ho silně inspirovaly a vzrušovaly. Jeho nejoblíbenějším filmem byl Texaský masakr motorovou pilou.

Předběhl svou dobu; zobrazoval něco, co opravdu máme v lidské povaze, ale nikdo si to upřímně nepřipouští.

Jeho oblíbenou knihou byl román Chladnokrevně od Trumana Capoteho, jenž popisuje vraždu rodiny Cutterových v kansaském Holcombu, kterou spáchali dva bývalí trestanci a tuláci jménem Richard Hickirk a Perry Smith.

Když odešel z kina, vrátil se do kulečníkové haly a šťouchl do několika koulí. Zatímco hrál a ve sluchátkách poslouchal album Highway to Hell od AC/DC, rozhodl se, že to dotáhne do extrému a nenápadně a pečlivě si naplánuje sérii vražd, která přinutí svět, aby se zastavil a zpozorněl. Bude slavnější než Jack Rozparovač, slavnější než kterýkoli vrah kdykoli předtím.

Kdysi míval i nějaké výčitky svědomí – rozmýšlel se, jestli zabíjet, ale to už je dávno.

Psychopati nemají žádnou etiku, žádný zábrany ani svědomí. Něco jim chybí. Prostě těchto emocí nejsou schopní. Proto je pro skutečnýho psychopata zabíjení tak snadný. To společnost moc nechápe.

Odešel z kulečníkové haly a ukradl auto, které našel před hotelem Alexandria. Měl s sebou rádiový skener, který si koupil v obchodě s elektronikou; umožňoval mu odposlouchávat policejní vysílání. Vyjel na dálnici a při poslechu hlasité heavymetalové hudby začal lovit.

Oblíbil si píseň Night Prowler od AC/DC: její text vyprávěl o vetřelci, který se vkrádá do pokoje a dělohy nějaké ženy. Měl pocit, že ji napsali pro něj a že skupinu inspiroval Satan, aby mu složila hymnu.

Když projížděl různými čtvrtěmi, bloky, třídami a ulicemi – vždy poblíž dálnice, aby mohl rychle ujet – na rádiovém skeneru odposlouchával pohyb policie. Z dálnice sjel u Monterey Park. Venku jezdilo jen pár aut. Většina lidí tvrdě spala; studoval spánkový režim lidí a věděl, že nejlepší je vloupat se do domu v časných ranních hodinách, mezi druhou a čtvrtou hodinou.

V Monterey Park zabil Veroniku Yu a věděl, že tamní policie je zvlášť ostražitá, přesto se tam vrátil a projížděl tichými ulicemi. U obrubníků neparkovaly žádné vozy; všechny byly v garážích nebo na příjezdových cestách.

Vypnul motor a světla, bezhlučně zastavil na Trumbower Avenue, zůstal sedět a pozorně naslouchal nočnímu tichu. Sáhl dolů a lem kalhot si zastrčil do ponožek; nechtěl, aby se mu o něco zachytily.

V tu chvíli kolem projížděla Launie Dempsterová, která v Monterey Park roznášela Herald Examiner. Přes den pracovala jako členka ochranky na vyšší odborné škole Rio Hondo College ve Whittier. Byla obzvlášť opatrná, protože prošla školením u bezpečnostní firmy, pro kterou pracovala – California Plant Protection. Launie ho v autě zahlédla a připadal jí „podezřelý“. Když se na něj podívala, pohled jí opětoval. Dojela na roh ulice a otočila se, ráda, že už je od něj pryč.

„Měl dost děsivé oči,“ vyprávěla později.

Vrah tiše otevřel a zavřel dveře auta, vydal se na jih po Trumbower Avenue a držel se ve stínu. Zastavil před domem šestašedesátiletého Williama Doie a jeho šestapadesátileté invalidní manželky Lillian.

Bill Doi nedávno odešel do důchodu z pozice manažera mezinárodního prodeje ve společnosti Santa Fe Trail Trucking Company. Včera složil zálohu na zbrusu novou dodávku značky Ford a chystal se v ní se ženou objet celou zemi. Na jaře 1982 prodělal infarkt, ale jeho zdravotní stav se postupně zlepšoval a on se na výlet těšil. Paní Doiová prodělala před dvěma lety ochromující mozkovou mrtvici; mluvení jí ještě činilo velké potíže, a přestože se nemohla pohybovat bez invalidního vozíku, i ona se na cestu těšila.

Bill se narodil v kalifornském Salinas. Kvůli japonskému původu ho během druhé světové války poslali do arizonského přesídlovacího tábora. Když ho propustili, vstoupil do 44. plukovního bojového týmu a vyznamenal se. Po vojně navštěvoval Northwestern University a pracoval jako expedient, aby uživil ženu a dcerku Lindu. V podnikovém žebříčku se vypracoval na vedoucího mezinárodního prodeje. Stal se členem Klubu optimistů z Eastside, byl nesmírně společenský a měl velký smysl pro humor. Často hrál golf a byl velkým fanouškem basketbalového týmu Los Angeles Lakers. Manželé Doisovi měli jedno vnouče, které Bill s radostí hýčkal a bral na japonské festivaly, pláž a karnevaly.

Před domem manželů Doiových rostl osamělý citroník. Vchodové dveře byly uprostřed domu, vlevo od nich se nacházela panoramatická okna a vpravo garáž. Nad garáží visel basketbalový koš. Zvonkohra kdesi mezi domy v bloku vydávala chvějivý, éterický zvuk, který se jemně vznášel v nehybném, citronem provoněném vzduchu. Obloha byla nízko a zatažená; nebyl vidět měsíc ani hvězdy. Začalo slabě pršet. Vrah měl déšť rád – venku bylo méně lidí a navíc příjemně tlumil zvuk výstřelů. Revolveru ráže 22 se zbavil; prodal ho překupníkovi za dvacet dolarů. Věděl, že ho budou hledat, a dnes večer měl novou zbraň: postříbřenou automatickou dvaadvacítku.

Rozhodl se, že dům Doiových je to pravé místo, rychlými a zdatnými kroky se vydal přímo na dvůr a využíval přitom stínů.

Trvá roky, než se člověk naučí krást, využívat pláštík noci. Není to snadný. Musí to trénovat. A potřebuje někoho, kdo ví, co dělá, aby se to naučil. Musí si uvědomovat všechno najednou. A pořád musí dávat pozor, aby nedělal hluk. Musí se naučit pohybovat nehlučně.

Na dvorku byly zamčené posuvné skleněné dveře. Kolem oken viděl poplašné dráty, ale našel jedno otevřené, zakryté jen sítí proti hmyzu. Rozřízl ji, opatrně ji odstranil, natáhl se dovnitř a okno vysunul nahoru. Vlezl do zadní koupelny a v duchu si říkal: Satane, to, co se já, tvůj pokorný služebník, chystám udělat, dělám pro tebe.

Sehnul se a čekal, aby se ujistil, že ho nikdo neslyšel. O několik vteřin později se zvedl a procházel domem; v hale bylo rozsvíceno a bylo tam dobře vidět. V první ložnici našel starší Asiatku Lillian Doiovou, která tvrdě spala. U její postele zahlédl vozík, který mu napověděl, že je nemohoucí. Když přešel do ložnice Billa Doie, zvedl pistoli a nabil ji. Chladné kovové cvaknutí Billa okamžitě probudilo. Věděl, co to je, a sáhl po nabité devítimilimetrové pistoli, kterou měl v nočním stolku. Na bezpečnost hodně dbal; po celém domě měl strategicky rozmístěných několik pistolí. Když popadl svou devítku, vrah vběhl do ložnice, všiml si, že Bill sahá po zbrani, v bojové poloze jí zamířil a střelil Billa těsně nad horní ret, přímo do jazyka.

Bill napůl spadl z postele a dusil se kulkou, jež mu uvízla v krku. Vrah se na něj pokusil vystřelit znovu, jenže dvaadvacítka se zasekla. S nadávkami se vrátil do předsíně, zbraň vyprázdnil – nábojnici nechal ležet na podlaze – a vrátil se, aby Billa dorazil. Kulka, která se po vniknutí do těla obrátila, mu vážně poškodila jazyk, hlasivky a mozek: svou waltherovku neuzvedl a nemohl stisknout spoušť. Snažil se prosit o život, ale nedokázal artikulovat. Z úst mu vytékala krev.

Lillian se při výstřelu z dvaadvacítky probudila. Slyšela, jak Bill sténá a někoho nesrozumitelně prosí, ale nemohla se pohnout; mohla jen ležet s očima dokořán, vystavená vlnám strachu, a poslouchat, jak vraždí muže, kterého milovala celý svůj dospělý život.

Billovy prosby vyšly naprázdno, protože vrah se k němu vrátil. Použil pěsti v rukavicích, bil ho do bezvědomí, a když upadl na zem, surově do něj kopal. Vzal Billův revolver a spěchal do ložnice Lillian, přistoupil k její posteli, dal jí facku a varoval ji, aby nekřičela.

„Drž hubu, nebo tě zabiju, čubko,“ řekl. I kdyby chtěla křičet, nemohla; od mrtvice se jí špatně mluvilo. Ruce jí zajistil pouty na palce a pak se pustil do rabování domu. Bral všechny šperky a cennosti, které našel, a rozhazoval věci všude kolem. Mezi ukradenými šperky byly Billovy hodinky Omega Constellation, jeho zednářský prsten, prsten s jadeitem, kapesní hodinky otce Lillian Doiové a snubní prsteny obou manželů.

Bill se probral, sténal bolestí a z nosu a úst mu tekly proudy krve. Vrah se k němu okamžitě rozběhl a znovu ho omráčil.

Vzrušen střelbou a bitím se vrátil do pokoje Lillian a znásilnil ji; chtěl přitom, aby se na něj nedívala. Násilí, krev, jeho naprostá nadvláda a její absolutní šok z toho, co tak chladně dělá, ho sexuálně vzrušovaly.

Skončil, políbil ji, to, co si bral, vložil do dvou povlaků na polštáře, vyřadil z provozu jeden ze dvou telefonů v domě a odešel, aniž by Lillian sundal pouta.

Bill se znovu probral. Uvědomil si, že muž v černém je pryč, a po rukou a kolenou se plazil do pokoje své ženy. Viděl, že jí muž nechal pouta, a zoufal si, protože věděl, co se stalo. Měl už jen tolik sil, aby se dostal k telefonu, zvedl ho a slabým, sotva znatelným hlasem řekl: „Pomoc, prosím, pomozte mi.“ Pak znovu omdlel.

Hovor přijala operátorka tísňové linky Darlene Boeseová. Než stačila Billovi odpovědět, ztratil vědomí. Věděla však, že má vážné potíže, a do Trumbower Avenue vyslala hasiče, policii a sanitku. Losangeleská tísňová linka byla „vylepšená“ a po přijetí hovoru ihned automaticky zobrazovala adresu.

Bill se po chvíli probral z bezvědomí. Podruhé zavolal na tísňovou linku a znovu řekl: „Pomozte mi.“ Darlene Boeseová mu stále opakovala, že pomoc je na cestě. Lillian se s pláčem snažila vstát a servala si pouta z pravé ruky, takže jí krvácel palec.

V 5:04 ráno zastavil před domem Doiových kapitán Norman Case se třemi hasiči. Sytě šedá obloha byla nízko a pořád slabě pršelo. Kapitán Case vystoupil z hasičského vozu, vydal se k domovním dveřím a všiml si, že jsou dokořán.

Zazvonil a zavolal: „Tady hasiči! Přijeli jsme vám na pomoc!“ Nedočkal se odpovědi a vešel do domu. Jeho muži čekali venku. Červený majáček na autě se točil dál.

Kapitán Case spatřil drobnou ženu v modré noční košili, která nesouvisle žvatlala a které z levé ruky visela pouta na palce. Lillian sebrala všechny síly a podařilo se jí vstát a přesunout se ke dveřím, dál už se ale nedostala. Ukázala doprava a kapitán Case poprvé uviděl Billa Doie. Seděl v křesle u telefonu, celý od krve a v bezvědomí, a přerývaně a mělce dýchal. Case viděl, že Bill potřebuje resuscitaci, rychle tedy vyšel ven, aby jeho muži přinesli vybavení, a běžel zpátky k Billovi.

Vrah všechno rozházel a Case a jeho muži museli vyklidit podlahu, než mohli Billa položit.

Dorazil strážník Michael Gorajewski z Monterey Park a věděl jen to, že někdo potřebuje pomoc. Když vešel do domu a uviděl, jak Billovi dávají umělé dýchání, pomyslel si, že jde nejspíš o infarkt. Podíval se do chodby a zahlédl Lillian. Přistoupil k ní a všiml si, že má levou stranu obličeje oteklou a monokl. Pak uviděl pouta na palce, která jí visela z levé ruky, a došlo mu, že o infarkt nejde.

Když se zeptal, co se stalo, Lillian se vzmohla jen na nesouvislé mumlání. Gorajewski prohledal zbytek domu. Věděl, že obětí může být víc nebo tam ještě může být podezřelý. Po hledání se vrátil k Lillian. Když přijel policista Arthur Brooks, Gorajewski mu nastínil, co zjistili, a informoval centrálu. Vyšel ven, z kufru auta vytáhl žlutou pásku a dům Doiových ohradil.

Dorazila sanitka a zásah převzali zdravotníci, i když hasiči jim i nadále pomáhali. Bill přestal dýchat, ale zdravotníci ho oživili elektrošokem. Museli ho co nejdřív převézt do nemocnice, opatrně ho tedy připoutali na nosítka a přesunuli do sanitky, která se rozjela do Garfieldovy nemocnice v Monterey Park. Jeden z hasičů zůstal s týmem záchranářů. Ostatní posbírali své vybavení a odnesli ho zpět do auta s tím, že kolegu, hasiče Nordstroma, vyzvednou v nemocnici.

Když kolem Doiova domu znovu projížděla Launie Dempsterová, která se vracela z roznášky novin, a zahlédla policejní auta a sanitku, přemýšlela, jestli ten muž, kterého viděla v autě, má s tím, co se děje, něco společného.

Gorajewski se znovu pokusil komunikovat s Lillian, ale bezvýsledně. Když se ho později u soudu ptali na její schopnost mluvit, řekl: „Neodpovídala mi, jen mumlala, a nevěděl jsem, jestli… co se mi snaží říct. Kývla na znamení, že ví, že s ní mluvím, ale co se snažila říct, nevím.“

Strážník Gorajewski přisunul Lillian židli, aby se mohla posadit.

Přijel strážník Bill Reynolds, seznámil se se situací, poklekl, aby mu Lillian viděla do očí, a klidně se jí zeptal, co se stalo.

Lillian poprvé ve zmatených větách vyprávěla policistům o vysokém muži v černém, který měl zbraň a zkažené zuby. Strážníku Reynoldsovi se podařilo sundat jí pouta z druhého palce. Posadili ji do služebního auta a odvezli do nemocnice v Monterey Park, právě když úsvit nového dne začal probouzet velkoměsto Los Angeles.

Billa Doie přivezli do nemocnice v 5:13 a okamžitě ho vzali na pohotovost. Tam na něj čekal dr. Anthony Reid, který se specializuje na kardiologii. V sanitce Billovi přestaly fungovat všechny životní funkce. Dr. Reid ho vyšetřil a na elektrokardiogramu nezjistil žádný krevní tlak, spontánní dýchání, srdeční aktivitu ani kolísání činnosti srdce. Pokusil se Billa neúspěšně resuscitovat elektrickým šokem.

V 5:29 ráno ho oficiálně prohlásil za mrtvého. Pak si dobře prohlédl jeho zranění, zjistil, že byl postřelen, a nařídil rentgen, aby určil, kde kulka uvízla.

― ― ―

V 6:20 ráno dorazil Paul Torres, detektiv z oddělení loupežných vražd v Monterey Park. Případ Doiových přidělili jemu. Přivítal ho poručík James Burke, který ho zasvětil do toho, co zatím mají. V Monterey Park moc vražd nebývalo a pro tamní detektivy byla situace, kdy museli vstát z postele a pracovat na místě vraždy vzácností. Torres vyšel ven a začal hledat stopy. Před domem Doiových našel na blátivém ostrůvku mezi ulicí a chodníkem otisk tenisky značky Avia. Byla tam také stopa vojenské boty. Torres přivolal strážníka Jirona, aby se podíval na podrážku jeho boty. Shodovala se se stopou vojenské boty. Řekl tedy Jironovi, aby bahnitý ostrůvek pro kriminalisty uzavřel.

Pak šel k zadní části domu a všiml si stopy tenisky pod oknem ložnice Lillian Doiové a pod oknem hlavní koupelny. Pokračoval na dvůr a další stopy tenisek našel na zadní terase a na síti na zemi. Uviděl dokořán otevřené okno a usoudil, že tudy vrah vešel dovnitř. Přijeli kriminalisté Joe Snyder a Linda Arthurová. Torres nasměroval Snydera k otiskům tenisek a požádal ho o sádrové odlitky.

Gilu Carrillovi volali domů v 8:30. Policie v Monterey Park volala do kanceláře šerifa a výslovně chtěla, aby na místo činu poslali jeho. Carrillo se nikdy nedozvěděl, kdo přesně si jeho přítomnost vyžádal, ale vyrazil přímo z domu do Monterey Park. Trumbower Avenue našel pomocí automapy, zaparkoval a vydal se k domovním dveřím domu Doiových. Detektiva Torrese z Monterey Park pohled na Gilla překvapil a zeptal se, proč přijel.

Carrillo vysvětlil, že mu zavolali a požádali ho, aby jel na místo činu.

„Vaši pomoc nepotřebujeme. Přesto díky,“ řekl mu Torres.

Carrillo se neurazil a odpověděl, že ho zajímá, jestli zločin nesouvisí se vzorcem zločinu, který vyšetřuje.

Detektiv Torres nebyl z jeho přítomnosti nadšený; byl to jeho případ, spadal do jeho pravomoci a Carrillo tam neměl co dělat. Gil od domovních dveří zahlédl policistu stojícího na nábojnici, kterou vrah vyhodil na chodbu.

„Navrhuji, abyste ten důkaz schoval,“ řekl a ukázal na nábojnici.

Jeho poznámku nikdo neocenil, poděkovali mu, že přišel, ale znovu se dozvěděl, že jeho pomoc nepotřebují: „Přesto díky.“ O otisku boty a poutech na palce mu neřekli nic.

Rozzlobeně se vrátil k autu a odjel do kanceláře šerifa. Věděl, proč ho tam detektiv Torres nechtěl – o ztrapnění nikdo nestál –, přesto si pomyslel, že mu měli dovolit, aby si místo činu prohlédl. Jenže oni se chovali hrubě a neuctivě.

Po návratu do kanceláře řekl členům svého týmu, jak s ním v Monterey Park zacházeli. Na Salernův dotaz, jestli čin podle něj spáchal jejich člověk, Carrillo odpověděl, že neví, nic mu neřekli. Salerno slíbil, že zavolá do Monterey Park a uvidí, co se mu podaří zjistit. Jenže nespolupracovali ani s ním.

V Monterey Park podle všeho nechtěli, aby se kolem jejich vyšetřování motala kancelář šerifa. Jestli se má případ vyřešit, vyřeší ho sami.

Carrillo se tak o otiscích tenisek značky Avia, které našel Torres, nedozvěděl a vrátil se ke čtení dálnopisů a hledání vzorců.

KAPITOLA SEDMÁ

Třiaosmdesátiletá Mabel Bellová a její jednaosmdesátiletá invalidní sestra Florence „Nettie“ Langová žily na předměstí Monrovie. K jejich domu se jelo asi osm set metrů do kopce po opuštěné, klikaté ulici North Alta Vista.

Městečko Monrovia leží dvaatřicet kilometrů severovýchodně od Los Angeles, má rysy velkoměsta a 40 000 obyvatel. Jmenuje se po železničním inženýrovi Williamu N. Monroeovi, který město vytyčil v roce 1886 poté, co ho za 30 000 dolarů koupil, a nachází se pod majestátním pohořím Sierra Madre v krásném údolí San Gabriel Valley mezi městy Duarte a Pasadena.

Dům Mabel Bellové stojí samostatně, je izolovaný a jiný než ostatní. Jde o béžovou rámovou stavbu s garáží po pravé straně. Na předzahrádce rostou pomerančovníky. Stejně jako dům Zazzarových má vpředu bílý plot.

Mabel Bellová neboli „Ma Bell“, jak se jí říkalo, byla silná, nezávislá penzistka, která dosud jezdila vyřizovat různé věci do Monrovie autem a třikrát týdně si ráda zahrála bridž. Odlehlost domu se jí líbila; kriminality se moc nebála. Většinu nocí nechávala domovní dveře odemčené. Do Kalifornie se před pětatřiceti lety přestěhovala z Oklahomy a tam lidé nechávali odemčeno pořád. Každoročně přispívala do fondu na udržování Sochy svobody a milovala Boha, svou zemi, své děti i svých dvanáct vnoučat.

Ma Bell brzy ovdověla a své dvě děti vychovávala bez pomoci. Třiadvacet let pracovala jako sekretářka ve společnosti Veron Tool Company. Teď měla dvanáct vnoučat a byla hlavou rodiny. Byla bělovlasá a křehká, ale pohybovala se jako žena o patnáct let mladší. Své invalidní sestry Nettie se před dvěma lety raději ujala, než aby ji nechala umístit do ústavu. Spaly v samostatných ložnicích. Ložnice Ma Bell byla bílá a měla dvě okna s nařasenými viktoriánskými závěsy. Postel měla čtyři tmavé dřevěné sloupky. Dne 29. května ve 23:40 obě sestry tvrdě spaly za odemčenými vstupními dveřmi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Richard Ramirez: Night Stalker.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.