Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Vi Keeland a Penelope Ward: Dokonalá hra

Vydání první

Copyright © 2021. WELL PLAYED by Vi Keeland and Penelope Ward

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2539. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Well Played vydaného v roce 2021

Český překlad © 2022 Ivana Čejková

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1896-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1897-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Vi Keeland

Penelope Ward

DOKONALÁ HRA

První kapitola

Presley

„Tak co, narazilas aspoň na jednoho z těch jižanských krasavců, jaký známe z filmů? Třeba Ryana Goslinga ze Zápisníku jedné lásky? Nebo Matthewa McConaugheyho z… no, z čehokoli.“

Povzdechla jsem si a položila mobil na postel, abych se mohla svléknout, zatímco jsem na hlasitý odposlech dokončila hovor se svojí nejlepší kamarádkou Harper. „Ne. Ale včera jsem na poště mluvila s chlápkem, který se jmenuje Huck. Měl tak příšerný přízvuk, že jsem si zpočátku myslela, že mluví cizím jazykem. Omluvila jsem se mu a řekla, že mluvím jen anglicky, ale zdálo se, že ho to vůbec nepobavilo. Mluvím přece srozumitelně, ne?“

„No, po pár skleničkách ti taky moc nerozumím. Ale většina lidí po alkoholu mumlá. Ty si začneš třít nos a žvatláš. Všem pak říkáš brýden.“

„Neříkám brýden. Ale tenhle týden jsem tu potkala chlapa, který to dělá. Atticus Musslewhite.“

„Tak se vážně někdo jmenuje?“

„No jasně. Pracuje jako mechanik na benzinové pumpě tady ve městě. Chodili jsme spolu na střední, ale jsem si jistá, že mě nepoznal. V neděli, hned jak jsem dorazila do města, jsem zastavila u pumpy a on se okamžitě vrhl k autu. Prohlídl si mě od hlavy k patě, žvýkal kus slámy, místo pozdravu nadzvedl klobouk a řekl: ‚Brýden, krasavice, vítejte v Beaufortu. Kdybyste cokoli potřebovala, stačí zavolat Attikovi. Já vám kliďánko všechno promáznu.‘“

„Panebože! Měla by ses okamžitě sbalit a vrátit se zpátky.“

Zasmála jsem se, sedla si na postel a rozvázala si tenisky. „No jo, zatím jsem tu žádnýho Ryana Goslinga nepotkala. Ale jsem ráda, že jsem zase doma. Víš, přestěhovat se zpátky sem na jih bylo těžký rozhodnutí… bála jsem se, že jsem si odvykla bydlet v tak malém městě. Ale mám pocit, jako by mi po letech spadl kámen ze srdce a mohla jsem se zase svobodně nadechnout.“

„Hmm… Možná bych se měla do Beaufortu taky přestěhovat. Můj masér mi zvýšil částku na sto padesát za hodinu.“

„Myslím, že by tě to tu pěkně štvalo. Žije se tu rozhodně pomalejším tempem, než na jaký jsi zvyklá.“

Harper si povzdechla. „Mrzí mě, že jsi tak daleko, ale jsem ráda, že jsi spokojená. Jak se ti líbí v penzionu Palm Inn?“

Rozhlédla jsem se po pokoji, který byl sice v lepším stavu než většina ostatních pokojů, ale malba na stěnách se odlupovala, koberec byl prošlapaný, že se už nedal rozeznat ani vzor, a v dřevěném rámu okna poškozeném termity byla ta nejhroznější klimatizace na světě. „No… chtělo by to tu menší úpravy a trochu víc láskyplné péče.“

„Myslíš, že ti bude trvat dlouho, než se tam pořádně usadíš?“

„To nevím, musím si to všechno promyslet a zamyslet se nad tím, co si můžu dovolit. Potřebuju časový plán, ale musím to stihnout dřív, než nastoupím na to nové učitelské místo.“

Našla jsem si práci na částečný úvazek jako učitelka výtvarné výchovy a fotografie na místní střední škole. Nebyl to sice žádný úchvatný život jako v New Yorku, kde jsem vedla galerii a vystavovala vlastní fotografie a umělecká díla, ale to mi vůbec nevadilo. Těšila jsem se, že budu učit něco, co mě baví.

„To zvládneš,“ ujistila mě. „Tím jsem si jistá.“

„Doufám, že máš pravdu.“

„A jak se má můj nejúžasnější chlap na světě?“

Když mi skončila nájemní smlouva, ukončila jsem sedmiletému synovi školní výuku v New Yorku a přestěhovala se s ním sem na jih, abychom tu začali nový život.

Školní rok v Beaufortu už skončil a dětem začaly prázdniny, ale syn se musel ještě pár věcí doučit, aby zdárně dokončil druhou třídu. Takže mi nezbývalo nic jiného než domácí výuka.

Usmála jsem se. „Alex je šťastný. Hned si tu našel pár kamarádů. Bála jsem se, že to pro něj bude těžký, až na podzim začne chodit do školy. Ale máma ho vzala na oběd se svou kamarádkou a jejím vnukem a oba kluci si hned padli do oka. Posledních pár dní jsou pořád spolu a hrajou si s míčem, protože se chtějí dostat do týmu mladých fotbalistů, aby s nimi mohli v létě na tábor. Když kluci zjistili, kdo je Alexův otec a strýc, stala se tu z něj úplná celebrita.“

„Za jaký tým že to jeho strýc hraje?“

„Za Broncos.“

„To je stejný tým, za který hrál Alexův táta?“

„Ne, ten hrál za Jets. Proto jsem skončila v New Yorku, pamatuješ?“

„Jets, Mets, Nets – mám v tom pěkný chaos. Kdo si má pamatovat, odkud který tým je?“

Zasmála jsem se. To byla další věc, kterou se lišil život ve velkoměstě od toho, jak to chodilo tady na jihu. V New Yorku byl fotbal sportem, který většina lidí sledovala v baru na obrazovce. Myslím tím samozřejmě to, čemu se ve světě říká „americký fotbal“, který hrají opravdoví chlapi, co se nebojí popadnout cokoliv do rukou, ne ten nesmysl s kulatým míčem, do kterého se kope nohama. Tady byl fotbal něco jako náboženství. V pátek večer vyrazilo na stadion skoro celé městečko – nejen rodiny a přátelé mladých fotbalistů. Před osmi lety, než se zranil, býval můj ex-snoubenec Tanner druhým nejlepším hráčem Národní fotbalové ligy. O dva roky dřív byl špičkovým hráčem jeho bratr a jejich táta hrál v Národní fotbalové lize celých patnáct let. Když jsem před téměř deseti lety odjížděla s Tannerem do New Yorku, byl už dvaapadesátým hráčem našeho městečka, který odešel hrát do nejvyšší ligy. A dneska jich je už mnohem víc.

„Co mám dělat?“ zeptala se nešťastně Harper. „Už teď mi chybíš, a to jsi pryč teprve šest dní. Víš, že jsem dost introvert, takže najít si tu novou kamarádku je pro mě problém.“

Usmála jsem se. „Máš spoustu přátel.“

„Ale ne takových, jako jsi ty.“

Povzdechla jsem si, Harper se nemýlila. To ona mě poslední rok nebo dva držela nad vodou. Za těch šest let, co jsme byli odloučení, mi Alexův otec nedal jediný důvod, abych v New Yorku zůstala. Syna skoro nenavštěvoval, přestože jsme bydleli ve stejném městě.

„Taky mi chybíš. Ale přijedeš se sem na nás podívat, že?“

„Samozřejmě. Nemůžu se dočkat.“

„Fajn, to zvládneme – těším se na prázdniny a na všechny, kteří nás tu navštíví. Hele, musím už běžet. Alex je teď u svého nového kamaráda a já trochu vyklízela půdu. Takže vážně potřebuju skočit do sprchy. Bylo tam příšerný horko a špína, myslím, že dost smrdím. V tom vedru tady na jihu by se daly péct ještěrky.“

„Vy tam pečete ještěrky?“

Zasmála jsem se. „Ne, že bych to někdy viděla. Ale tuhle to máma řekla a Alex se na ni díval, jako by měla dvě hlavy. Na ten žargon si bude muset zvyknout.“

Zasmála se. „Tak si zavoláme zase za pár dní. A ne, aby sis nechala od Attika všechno promazat, zlatíčko.“

„Tak zatím, Harper.“

Ukončila jsem hovor, stáhla si propocené legíny, odlepila tanga připlácnutá k zadku a postavila se před klimatizaci v ložnici. Ta věc fungovala asi tak, jako kdybych se nadechla a pak zase vydechla. Na kilometrový seznam úkolů budu muset připsat vyhledání opraváře klimatizací, pokud mám mít vůbec naději, že letní vedra přežiju.

Na nočním stolku stálo malé rádio, z něhož se teď linula píseň SexyBack od Justina Timberlakea, přehlušovaná hlasitým řinčením rozbité klimatizace. Došla jsem k němu, zesílila zvuk a rozpustila si blonďaté vlasy stažené do culíku. Stoupla jsem si před klimatizaci, aby mi je vzduch rozfoukal ve stylu videoklipu Beyoncé. Zavřela jsem oči a začala se pohybovat do rytmu písně.

Připadalo mi to jako věčnost, co jsem naposledy tančila. Kdysi jsem to milovala. Na střední škole jsem byla vedoucí tanečního kroužku a s Harper jsme si občas rády vyrazily zatancovat do nočního klubu. Ale doopravdy vyjádřit své pocity tancem, když víte, že se na vás nikdo nedívá? To už jsem nedělala hodně dlouho. Nechala jsem se unést touhou. A proč ne? Byla jsem jediná osoba v penzionu a žaluzie byly zatažené.

Začala jsem pomalu, kolébala se sem a tam, a nakonec jsem zapojila i boky. Když se refrén opakoval, rozvlnila jsem už celé tělo. Před lety, když se twerkování Miley Cyrus na předávání hudebních cen na MTV stalo virálem, jsem přistihla Tannera, jak ten videoklip soustředěně sleduje na notebooku. Tak jsem ho překvapila a naučila se twerkovat. Teď, na prahu devětadvacítky, si nejsem jistá, jestli to ještě vůbec dokážu. Ale když se mě onehdy Alex zeptal, co je to twerkování, předvedla jsem mu to. Ať se propadnu, jestli to nezvládnu. S vervou jsem se do toho pustila – natřásala jsem nahým zadkem jako nikdo jiný, zatímco mi klimatizace dál rozfoukávala vlasy.

Když píseň skončila, zmocnil se mě zvláštní euforický pocit a spokojeně jsem se usmívala. Možná, že návrat do Beaufortu v Jižní Karolíně mi přece jen prospěje.

A možná tanec byl přesně to, co jsem potřebovala.

Nebo možná ne.

Otočila jsem se, abych se oblékla, a srdce mi skočilo až do krku, když jsem zjistila, že o rám dveří ložnice se ležérně opírá nějaký chlap.

Nadskočila jsem a zakřičela.

Jako by se sepnul sebeobranný mechanismus, popadla jsem nejbližší věc, která mi přišla pod ruku, a mrštila s ní přes celou místnost. Naštěstí jsem popadla přenosné rádio, které bylo dostatečně těžké. Jakmile zasáhlo cíl, šel vetřelec k zemi.

Stále otřesená jsem se rozhlédla po další zbrani, ale v místnosti toho moc nebylo. Tak jsem z postele popadla telefon a vyťukala 911. Doufala jsem, že přijedou dřív, než ten cizinec přijde k sobě.

Operátorka se mě zeptala na jméno a adresu a pak mi oznámila, že policie je už na cestě. „Dýchá ten muž, Presley?“

Vytřeštila jsem oči. Copak jsem ho mohla zabít? Proboha! Zvedl se mi žaludek. „Já nevím. Ale nehýbe se.“

„Dobře, zůstaňte na telefonu, policie už k vám jede. Dokážete se bezpečně dostat ven?“

Zavrtěla jsem hlavou, i když mě ta žena nemohla vidět. „Leží ve dveřích a jinudy se ven nedostanu. V okně je klimatizační jednotka.“

„Dobře. Snažte se zůstat v klidu. Budeme spolu mluvit, dokud nepřijede policie.“

Přikývla jsem, ale nedokázala jsem se soustředit na nic z toho, co mi žena říkala. Co když jsem ho zabila? Srdce mi bušilo do žeber, jako by se snažilo uniknout. Podívala jsem se na muže. Měl na sobě džínsy a košili, ale obličej měl ode mě odvrácený, takže z místa, kde jsem stála shrbená v rohu, jsem si ho nemohla dobře prohlédnout.

I když mi na něm něco nesedělo. Zloděj by určitě nebyl oblečený v čisté košili, ne? Neměl by mít spíš jako bezdomovec špinavé oblečení a přes obličej punčochu?

Vytáhla jsem se na špičky, abych na něj líp viděla.

Na bílé košili byl vyšitý malý koník. Zloděj, a má na sobě košili od Ralpha Laurena za sto dolarů? V žaludku se mi usadil nepříjemný pocit. Musím se tomu muži podívat do tváře. „Jste tam ještě?“ zeptala jsem se do telefonu.

„Jsem tady. Je všechno v pořádku?“

„Jo. Půjdu k němu trochu blíž… pořád leží ve dveřích… chci se mu podívat do tváře.“

„Dobře. Zůstaňte na lince a zjistěte, jestli je bezpečné se kolem něj protáhnout a dostat se ven.“

Přikývla jsem. Uvědomila jsem si, že jsem stále nahá, a tak jsem stáhla z postele prostěradlo a omotala si ho kolem těla. Pak jsem udělala váhavý krok a čekala, jestli se muž pohne. Nepohnul se. Udělala jsem tedy další krok a pak ještě jeden, až jsem byla dost blízko na to, abych se naklonila a podívala se vetřelci do tváře.

Zalapala jsem po dechu.

„Presley? Jste tam ještě?“ zeptala se operátorka. „Je všechno v pořádku?“

„Panebože!“

„Co se děje, Presley?“

„Myslím, že je to Levi!“

„Znáte toho muže?“

„Ano. Je to Tannerův bratr.“

„A kdo je Tanner, Presley?“

„Můj bývalý snoubenec.“

„Jaké je Tannerovo příjmení?“

„Miller.“

„Miller?“

„Ano.“

„Dobře. Takže ten muž na podlaze je Levi Miller?“

„Ano.“

„Jmenuje se jako ten fotbalista?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, nejmenuje se jako ten fotbalista – je to ten fotbalista. Myslím, že jsem právě zabila nejlepšího zadáka fotbalové ligy.“

„Jsem v pohodě,“ zavrčel Levi na zdravotnici z vedlejší místnosti.

Policie nás od sebe oddělila a požádala mě, abych se posadila v kuchyni a jeho nechala v obývacím pokoji. Nakukovala jsem přes rameno policisty sedícího naproti mně, abych zjistila, co se děje.

„Pane, ztratil jste vědomí, je možné, že máte otřes mozku. Navíc potřebujete pár stehů.“

„Zaskočím si k doktoru Matthewsovi, bydlí kousek odsud. Tu ránu mi zašije a prohlédne mě.“

Zdravotnice se zamračila. „To není dobrý nápad. Musíme vás odvézt do nemocnice,“ prohlásila rezolutně a snažila se mu ovázat ránu.

Policista sedící naproti mně si dopsal poznámky do zápisníku a zavřel ho. „Takže jste nevěděla, že je to bratr vašeho bývalého snoubence, když jste ho napadla? Nepoznala jste slavného fotbalistu, přestože ho dobře znáte?“

„Nenapadla jsem ho, už jsem vám to říkala. Tancovala jsem a on mě při tom načapal. Má teď plnovous, nikdy předtím ho neměl. Takže jsem ho na první pohled nepoznala a dostala jsem strach. Popadla jsem první věc, která mi přišla pod ruku, a hodila ji po něm. Byla to nehoda. Myslela jsem, že je to zloděj.“

„A vy jste tančila… nahá?“

„Ano.“

Otevřel zápisník a začal znovu něco zapisovat.

„Můžete… tuhle část ze zprávy vynechat? Je mi to trapný.“

Policista se na mě podíval a pak pokračoval v psaní. „Jsou to holá fakta případu, madam.“

Ve vedlejší místnosti Levi opět zvýšil hlas, což přimělo i policistu sedícího naproti mně, aby se otočil. Tyčil se nad drobnou zdravotnicí. „Klidně vám podepíšu nějaké papíry, pokud chcete. Kvůli takové malé ráně na hlavě mě do sanity nedostanete.“

Jeden ze dvou zdravotníků, kteří Leviho ošetřovali, vešel do kuchyně a promluvil s policistou. „Životní funkce oběti jsou stabilizované, ale odmítá léčbu. Takže mu dáme podepsat formulář o odmítnutí nezbytné lékařské péče, a můžeme vyrazit.“

Policista zavřel zápisník a podíval se na mě. „Omluvte mě na chvíli.“

Zatímco záchranáři balili transportní lůžko a veškeré vybavení, policista mluvil s Levim. Ztišil hlas, ale i tak jsem napjatě poslouchala.

„Jste si jistý, že nechcete vznést obvinění, pane Millere?“

Levi se na mě podíval. Jeho pohled byl ledový, ale zavrtěl hlavou.

„Dobrá tedy. Musíme sepsat zprávu, zapíšeme to jako domácí nehodu.“

O patnáct minut později vyšel ze dveří poslední ze zasahujících. Záchranáři i policie dorazili právě ve chvíli, kdy se Levi probral, a okamžitě se pustili do ošetřování. Pak nás policisté oddělili, takže jsem neměla šanci se omluvit.

„Levi, moc mě to mrzí. Ale proč jsi mě vlastně sledoval? Strašně jsi mě vyděsil.“

„Víš, je docela těžký se nedívat, když ti doma twerkuje nahá ženská. Netušil jsem, že jsi to ty.“

Založila jsem si ruce na prsou. „Je to náš dům. A taky jsem nevěděla, že jsi to ty. Vypadáš úplně jinak, než jak si tě pamatuju. Máš delší vlasy a nikdy jsem tě neviděla s plnovousem.“ Podívala jsem se na ránu na jeho hlavě a ušklíbla se. „Měl ses nechat ošetřit, pořád ti to krvácí.“

„Řezné rány na hlavě hodně krvácejí. Je to v pohodě.“

„Prosím, zajdi si alespoň k doktoru Matthewsovi.“

„Co tady děláš?“

„Přestěhovala jsem se zpátky sem.“

„Cože? Proč?“

Kladla jsem si stejnou otázku. „Protože je to dobré místo pro mého syna.“

Prohlédl si mě od hlavy k patě. „Proč jsi tak špinavá?“

„No, vyklízela jsem půdu. Skončila jsem chvíli předtím, než jsi přišel.“

„A z jakého důvodu jsi to dělala?“

Svraštila jsem obočí. Měl spoustu otázek a některé z nich se zdály být docela logické. „No… protože to tam vypadalo děsně.“

„Stavbařům je jedno, jestli je půda vyklizená, nebo ne. Stejně se to tu celé zbourá.“

„Co se zbourá?“

„Tenhle penzion.“

„Cože? O čem to mluvíš?“

Tentokrát to byl Levi, kdo se zatvářil zmateně a svraštil čelo. „Copak jsi tu nabídku nedostala?“

„Jakou nabídku?“

„Firma Franklin Construction nám nabídla více než dvojnásobek hodnoty nemovitosti. Právník mi tvrdil, že ti ji poslal. Předpokládal jsem, že je to hotová věc.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Já tenhle dům neprodám.“

Levi si dal ruce v bok. „Tak to máme problém. Protože já se ho chci zbavit.“

Druhá kapitola

Presley

O hodinu později jsem otevřela dveře, abych Leviho pustila dovnitř.

„Nemusíš klepat, jsi tady doma stejně jako já.“

Ukázal na obvázanou hlavu. „Osm stehů vypovídá o něčem jiném.“

Zakryla jsem si ústa. „Panebože! Osm stehů? To je mi fakt líto. Nemůžu uvěřit, že jsem něco takového způsobila.“

„V pohodě. Doktor Matthews říkal, že mám hlavu jako novou.“

Přimhouřila jsem oči. „S doktorem jsem mluvila před pěti minutami. Nechal sis u něj v ordinaci peněženku. A mimochodem se taky zmínil, že bys měl ležet osmačtyřicet hodin v nemocnici na pozorování kvůli tomu, že nezřetelně mluvíš a je ti na zvracení.“

Levi zakroutil hlavou. „Zapomněl jsem, že v Beaufortu na dodržování lékařské mlčenlivosti a na zákony o ochraně osobních údajů všichni kašlou.“ Rozhlédl se po obývacím pokoji. „Nevíš, kam se poděl můj kufr? Nechal jsem ho na chodbě, když jsem se šel podívat, odkud se ozývá ta hudba.“

„Jo, dala jsem ho do apartmá Woodward.“

Povytáhl obočí. „Nezabrala sis ho pro sebe?“

„Ne, nastěhovala jsem se do normálního pokoje. Nepotřebuju tolik místa.“

„Nebuď směšná. Vezmu si jakýkoli pokoj, který je volný.“

Apartmá Woodward byl plně vybavený byt v přízemí penzionu, který se hostům nikdy nepronajímal a vždy byl k dispozici všem členům rodiny nebo přátelům, kteří byli ve městě na návštěvě. „Je to apartmá tvé rodiny, Levi. Nevadí mi to.“

Zamračil se a přešel k zamčené skříňce na zdi, kde byly uloženy klíče od pokojů. Vytáhl z kapsy svazek klíčů, odemkl skříňku a vzal si jeden z nich.

„Třináctka, “ ušklíbl se, „to je akorát pro mě. Ty se nastěhuj do apartmá.“

Druhý den ráno jsem v kuchyni uklízela po snídani, když Levi sešel dolů.

„Myslíš, že si můžeme na chvíli promluvit?“ zeptala jsem se.

„O čem?“

Podívala jsem se na otevřenou obálku ležící na kuchyňské lince. Včera večer, když šel Levi spát, jsem prošla hromadu pošty, kterou jsem si minulý týden s sebou přivezla. Ještě jsem neměla příležitost ji roztřídit, natož přečíst. Ale našla jsem mezi ní dopis od právníka, o kterém se Levi včera zmiňoval.

Přikývl. „Lepší nabídku za tohle místo nedostaneme. Všechno to tu padá a kolabuje. V pokoji funguje jenom jedna zásuvka a klimatizace vyfukuje horký vzduch.“

„Chápu, je to spousta peněz… fakt balík.“

„Dobře, domluvím se s právníkem, aby to zařídil.“

„Vlastně…“ Okusovala jsem si nehet. „Vím, že je to skutečně skvělá nabídka, ale nechci Palm Inn prodat.“

Levi přimhouřil oči. „Sakra, proč ne?“

„Protože je ve vaší rodině už po tři generace. Je to výjimečné a krásné místo, Levi.“

„To možná bylo před padesáti lety. Ale kousek za městem teď stojí pěkný moderní hotel, kde mají hosté všechny vymoženosti. Nebudou jezdit sem, kde nic nefunguje.“

„Palm Inn není penzion, kde jen přespíš. Je součástí Beaufortu a jen tady poznáš, jak se tu doopravdy žije.“

Jízlivě se zasmál. „Co ty víš o životě v Beaufortu? Ani ses neohlédla, když jsi dostala příležitost odsud s Tannerem vypadnout za lepším.“

Zamrkala jsem, jeho slova mě zaskočila. Tanner pro mě nikdy nebyl vstupenkou za lepším. Chodili jsme spolu celou střední školu a pak čtyři roky na vysoké. „Co prosím?“

Zavrtěl hlavou. „To je jedno. Stejně nechápu, proč ti dědeček odkázal polovinu penzionu.“

„Nenechal ji mně, odkázal ji mému synovi.“

„Ale tebe ustanovil jako správce. Proč ho neodkázal bráchovi? Ten by aspoň uvažoval rozumně.“

Tváře mi zrudly vztekem. „Nechal někoho rozumného ve vedení. Mě. A pokud jde o to, proč dědeček neodkázal penzion Tannerovi, tak odpověď zní: protože to byl velmi chytrý muž.“

„Kdy jsi naposledy s dědou mluvila?“

„Týden před jeho smrtí. Telefonovali jsme si každou neděli, Alex si s ním vždycky rád povídal. Proč se nezeptáš bratra, kdy s ním naposledy mluvil on?“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč jsi mu volala každou neděli?“

„Protože pro mě hodně znamenal a chtěla jsem, aby ho můj syn taky poznal. Byl to úžasný člověk.“

Levi se zatvářil skepticky.

„Myslíš si, že lžu, nebo co?“

„Nevím, o co ti jde, a nejsem si jistý, jestli mě to zajímá. Jen mi řekni, co mám udělat, abys souhlasila s prodejem. Bude stačit pět procent navíc? Nebo deset? Jde ti jen o prachy, co? Kdyby ti na nich nezáleželo, můj synovec by nepřišel o tátu.“

Několikrát jsem rychle zamrkala.

„Ušetři si tohle rádoby uražené chování a prostě mi řekni, co chceš, Presley.“

Byla jsem v ráži. „Víš, něco ti teď řeknu.“

„Co?“

„Jdi se vycpat, Levi.“

Většinu odpoledne jsem strávila přemýšlením o bratrovi mého ex-snoubence a jeho chování. Možná bylo naivní si myslet, že bude chtít dědečkův odkaz zachovat… nenapadlo mě, že penzion okamžitě prodá tomu, kdo nabídne nejvíc. Ale nehodlala jsem se vzdát.

Když jsem se vydala hledat syna, přemýšlela jsem o penzionu Palm Inn. Byli jsme tu už několik dní, ale téměř nikoho jsem tu nepotkala. Kromě stařenky, která obývala jeden z pokojů. Fern byla dlouholetá přítelkyně Tannerova dědečka a trochu jsem ji podezírala, že se možná s Thatcherem i víc než jen kamarádila. Nechal ji tu bydlet za rozumný nájem. Kromě letmého pozdravu, když jsme se sem nastěhovali, jedinou známkou, že tu ještě někdo bydlí, byla podprsenka velikosti G, kterou Fern nechala viset na sušáku v jedné z koupelen. Přestože měla k Thatcherovi blízko, předpokládala jsem, že si s ní Levi nebude dělat hlavu a s lehkým srdcem ji vykopne, pokud to bude znamenat prodej nemovitosti za nejvyšší cenu.

Po dlouhém hledání jsem konečně Alexe našla na dvorku, jak si se strýčkem hází míčem. Levi byl sice prevít, ale pohled, jak si hraje s mým synem, mě hřál u srdce. Tohle Alexovi vždycky chybělo – mužské kamarádství. Tanner a Levi vyrůstali s otcem, který se jim neustále věnoval – možná až příliš – a dbal na každý jejich krok, protože z nich chtěl mít fotbalové šampiony. Jim Miller se o syny zajímal až do své smrti před několika lety. Proto jsem nemohla pochopit, že se Tanner o svého syna vůbec nestará. Vzhledem k jeho spokojenému dětství a dospívání by si člověk myslel, že bude chtít být synovi blíž. Jenže Tanner o všechno ztratil zájem, když se po zranění jeho naděje, že se stane fotbalovým šampionem, rozplynuly.

Ač se k nám nevěrný ex-snoubenec příliš hezky nechoval, soucítila jsem s ním, protože jsem věděla, čím si prošel. Ale to jeho chování neomlouvalo. S otcem si byl blízký až do jeho smrti, ale vztah s Levim ochladl. Nejspíš proto, že Tanner musel s fotbalem přestat, zatímco jeho starší bratr si dál budoval sportovní kariéru. Pro Tannera to bylo těžké.

Opřela jsem se o strom, pozorovala Leviho s Alexem a poslouchala jejich rozhovor.

„Hraješ dobře, ale nejsi jednička,“ prohlásil můj syn.

Levi zvedl obočí. „Ty mě sleduješ při zápasech?“

„Jo, pořád. Rád se chlubím ostatním, že jsi můj strejda. Když vyhrajete, je to super.“

Levi zaklonil hlavu a zasmál se. „Taky rád vyhrávám, kámo, věř mi.“ Hodil míč zpátky Alexovi. „Tak mi řekni, co bych měl udělat, abych byl jednička?“

„Hodně lidí říká, že se moc soustředíš, abys svýho protivníka zmátl, a nedáváš pozor na ostatní hráče, kteří tě můžou zastavit. Přesně to se stalo při posledním zápase ve Filadelfii.“

Levi přikývl a chytil míč. „Jo, v tom máš pravdu. Ale víš, dělat chyby je někdy dobrý, protože si uvědomíš, na čem musíš ještě zapracovat, aby ses zlepšil.“ Hodil míč zpátky Alexovi. „Ještě něco, co bych mohl napravit?“

Alex ho chytil a hodil zpátky. „Nejsi zas tak skvělý strejda.“

Levi míč chytil, ale pak se zarazil. Srdce se mi sevřelo.

Zamrkal a zdálo se, že přemýšlí nad odpovědí.

„Jak to, žes mě nikdy nepřijel navštívit do New Yorku?“ zeptal se Alex.

Levi chvíli mlčel. „Na to ti asi neodpovím… víš, dospělí jsou někdy příliš zahledění do svých vlastních životů a zapomínají na to, co je důležitý. Mrzí mě, žes na mě čekal, a já se neobjevil. Doufám ale, že teď to můžeme napravit a dohnat ztracený čas.“ Levi přistoupil k Alexovi, poklekl a rozcuchal mu vlasy. „Vážně, omlouvám se, že jsem byl mizerný strejda.“

„Nejsi mizernej strejda, jsi hrostrejc.“

„Co je to?“ Levi přimhouřil oči.

„Hroznej strejda.“ Alex se zasmál. „Vlastně jsi lepší hrostrejc než zadák.“

Levi se upřímně rozesmál a zdálo se, že ho pobavilo, jaký z jeho synovce vyrostl rozumbrada. „Tak díky.“

„Není zač, hrostrejci Levi.“

Později večer, když jsem přemýšlela, jestli dělám dobře, když nesouhlasím s Levim a nechci Palm Inn prodat, jsem si potřebovala připomenout, proč jsem se vlastně do Beaufortu vrátila. Vytáhla jsem tedy dopis, který jsem si před lety napsala. V době, kdy jsem se s Tannerem odstěhovala na vysokou školu v Syrakusách. Tehdy jsem ještě netušila, jak moc se to mezi námi zvrtne a jak se mi obrátí život vzhůru nohama. Schovávala jsem si ho ve staré knize v naději, že ho najdu v pravý čas. Od chvíle, kdy jsem se dozvěděla, že Thatcher odkázal Alexovi polovinu penzionu Palm Inn, se mi často hodil. Když jsem zvažovala, jestli se přestěhovat zpátky domů, několikrát jsem si ho přečetla.

Tlustý list papíru byl několikrát přeložený. Posadila jsem se na postel a nechala se ukonejšit jemným nočním vánkem proudícím do pokoje oknem.

Drahé budoucí já,

doufám, že sis nezkazilo život. Protože ten, který máš teď na střední, je opravdu skvělý. Nemáš důvod, proč by sis ho mělo pokazit. Třeba sis vybudovalo úspěšnou kariéru, máš skvělou rodinu… V takovém případě je nejvyšší čas si připomenout některé věci, na které jsi třeba za ta léta zapomnělo.

Žádný úspěch na světě nestojí za to, aby člověk zapomněl, co je opravdu důležité. Buď se ti teď daří opravdu skvěle a chceš si to poslechnout, nebo jsi na tom špatně a pak… si to chceš poslechnout taky. Ať tak či onak, tohle prostě potřebuješ.

Odkud to všechno pochází? No přece od babičky, jestli si vzpomínáš. Právě jsi s ní vedlo dlouhý rozhovor na verandě. A něco Ti říkalo, že si to musíš všechno zapsat, abys nikdy na nic, o čem dneska večer mluvila, nezapomnělo. Protože až budeš tenhle dopis číst, už tu možná s Tebou nebude. Bože, ani si to nedokážu představit! Každopádně jsem Ti všechno zdokumentovalo a tohle jsou věci, které by sis podle babičky mělo navždy zapamatovat:

Za prvé: buď vždy tím, kdo uvolní své místo v autobuse někomu, kdo ho doopravdy potřebuje. Měla by to být samozřejmost, nenech se zahltit vlastní pýchou natolik, aby sis nevšímalo ostatních lidí kolem sebe. To je jen jeden příklad. Sečteno a podtrženo, nebuď zahleděné do sebe.

Za druhé: neexistuje nic takového, jako nemít čas na lidi, na kterých Ti záleží. Vždycky si najdi alespoň chvilku. Jakákoli výmluva je blbost. Jednou, až budeš staré a šedivé, nebude záležet na tom, jak moc jsi pracovalo a kolik peněz sis vydělalo. Zůstanou Ti jen vzpomínky, na které sis udělalo čas.

Za třetí: pamatuj, že pokud nejsi v životě tam, kde sis představovalo, že ve svém věku budeš, nikdy není pozdě na změnu. Ale nemusíš být úspěšné, abys bylo šťastné, protože štěstí samo o sobě JE úspěch. Najdi si svůj cíl, který nemusí být nikterak velkolepý. I člověk, který na ulici čistí boty druhým, má svůj cíl. Lidé od něj odcházejí s větším elánem, s nadhledem, který předtím neměli. Možná takový člověk pozval na rande budoucí lásku svého života nebo přijal práci, která mu odstartuje hvězdnou kariéru. To vše kvůli tomu, že mu ráno čistič bot naleštil polobotky.

Takže si nalešti boty nebo vytři podlahu, pokud je to nutné – ale hlavně nebuď závislé na nějakém chlápkovi. Vždycky pracuj tak, aby ses uživilo samo a nemuselo se na nikoho spoléhat.

Nechoď spát naštvané. Protože by ses ráno nemuselo probudit. A to by bylo na nic.

Uklízej po sobě odpadky. Protože kdo si myslíš, že jsi, že můžeš znečišťovat Zemi?

Když to shrneme, buď na ostatní milé, tvrdě pracuj, ale také si uvědom, že peníze a úspěch nejsou nic, pokud nejsi šťastné.

A podle maminky je nejdůležitější, abys nikdy nezapomnělo, odkud pocházíš.

Nezapomnělo na místo, kde se lidé pozdraví, když kolem sebe procházejí.

Nezapomnělo na místo, kde vztahy mezi lidmi ve Tvém okolí jsou důležitější než auto, které máš, nebo značka hodinek na Tvém zápěstí.

Nikdy nezapomeň na pohodu, když sedíš pod dubem a pozoruješ úžasný západ slunce.

Nikdy nezapomeň na chuť správně připraveného sladkého čaje.

A na domácí kuchyni – pokud nenajdeš někoho, kdo ji umí připravit jako babička, nauč se to samo (pokud to ještě neumíš)!

Jestli z jakéhokoliv důvodu tenhle dopis čteš a stýská se Ti po domově, možná je načase, aby ses vrátilo.

S láskou,

Tvoje mladé já

Utřela jsem si slzu z oka – jak jsem to dělala vždy, když jsem na babičku myslela –, pečlivě jsem papír složila a vložila zpět do výtisku knihy Vím, proč pták v kleci zpívá od Mayi Angelou. Babička zemřela pár let po Alexově narození. Často jsem přemýšlela o tom, zda by byla na mé plány na oživení Thatcherova penzionu pyšná.

Když jsem knihu vrátila na poličku, podívala jsem se z okna a všimla si, že se venku něco hýbe. Levi… který na větvi stromu dělal shyby. Zřejmě nejsem jediná, kdo dnes v noci nemůže spát.

Třetí kapitola

Presley

Následujícího rána do mě Levi vrazil, když vycházel z koupelny.

Zmateně jsem vykoktala: „Ach… promiň. Nečekala jsem tě tady.“

Jen přikývl, prošel kolem mě a zamířil ke kuchyňskému stolu.

Vešla jsem do koupelny a do nosu mě udeřila vůně jeho kolínské. Na rukou mi naskočila husí kůže a zachvěla jsem se. Už to bylo dávno, co se mě nějaký muž dotýkal, a zdálo se, že moje tělo reaguje na jakýkoli kontakt, i když to je ten nejnevhodnější člověk na světě. Bohužel si nevybíráte, kdo vás přitahuje… Jen jsem si přála, aby to nebyl bratr mého bývalého, o kterém jsem si byla jistá, že mě nenávidí.

Našla jsem Leviho sedět u stolu s miskou cereálií. Nervózně podupával nohou, jako by se nemohl dočkat, až se nají a vyrazí ven. Měl na sobě roztrhané džínsy a na pravé noze mu vykukovalo koleno. Byl to sexy pohled, zvlášť na silná, svalnatá stehna. Znovu jsem se v duchu proklínala, že si takových věcí vůbec všímám.

Leviho přitažlivost však byla nepopiratelná a polovina Američanek by se mnou jistě souhlasila. Byl mužný, pohledný, jeho rysy byly ostřeji řezané než Tannerovy. Bradu měl hranatější, což trochu zakrýval plnovous, který si teď pěstoval. Když jste se na něj podívali, věděli jste, že se rozhodně práce nebojí, na rozdíl od jeho mladšího bratra. Ale oba byli svým způsobem hezcí, oba měli tmavé vlasy a modré oči. Ať už je jejich matka v dětství krmila čímkoli, vyrostli z nich pořádní chlapi.

Zrovna když jsem se rozhodla, že si sednu naproti a pokusím se s ním jako rozumný dospělý člověk navázat konverzaci, Levi vstal, uložil misku do myčky a odešel z kuchyně.

A bylo po konverzaci.

O několik minut později se objevila Fern.

„Proč tu děláš takový nepořádek? Snad na tebe nepřeskočila špatná nálada toho bručouna?“

Papírový ubrousek, který jsem držela v ruce, teď připomínal bílé konfety rozsypané po celém stolu. Ani jsem si nevšimla, že jsem ho cupovala na kousky.

Fern byla sice drobná, ale zato velmi rázná žena. Rty měla vždy zvýrazněné růžovou rtěnkou, kterou teď měla rozmazanou na zubech. Šedivé vlasy měly odstín domodra. Na rozdíl od většiny starších žen, které nosily vlasy stažené do pevného drdůlku, Fern je měla spletené do dlouhého copu. Když mluvila, švihal jí kolem hlavy jako bičík.

Přikývla jsem. „Jo, Levi mě příšerně štve. Vypadl odsud jako namydlený blesk, jen aby se mnou nemusel prohodit pár slov. Myslím, že ho moje přítomnost rozčiluje.“

„Zlato, kvůli němu se nemusíš hned tak čertit. Zdá se, že je jako neřízená střela. Nedávno jsem vás slyšela, jak se hádáte… vypadá to, jako by měl v zadku osinu, hned se kvůli všemu rozčílí. Tenhle penzion ho vůbec nezajímá.“

Do místnosti vešel můj syn. „Strejda Levi má v zadku osinu? Opravdu?“

Fern odpověděla dřív, než jsem to stihla udělat já. „To se jen tak říká, víš. Znamená to, že je nakvašený.“

„Nakvašený? Co to je?“

„Vzpomínáš si na toho nevrlého šmoulu Mrzouta?“ zeptala jsem se. „Toho, co s nikým nesouhlasí, na všechno říká nemám rád a nikdy nechce nic dělat se svými přáteli?“

„No jasně!“

„Přesně takhle vypadá nakvašený člověk.“

„Ale co to má společného s tím, že má strejda Levi v zadku osinu? Vsadím se, že to píchá.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ve skutečnosti ji tam nemá, Alexi. To lidé jen tak říkají, aby popsali někoho, kdo se pořád mračí. Je to jen slovní obrat.“

„Aha.“

„Jo, nedělej si starosti.“

Zvuk Leviho hlasu mě zarazil.

„Nepíchá to, kámo.“

Odkašlala jsem si. „Nevěděla jsem, že jsi ještě tady.“

„To jsem si všiml. Zlý vlk s osinou v zadku si zapomněl peněženku.“ Sebral ji ze stolu a zastrčil si ji do zadní kapsy. „Mimochodem, to, že chci udělat něco, co je správné pro všechny zúčastněné, ze mě nedělá špatnýho člověka.“ Obrátil se na Fern. „Nebo bručouna.“

Pak se zaměřil na mého syna. „Alexi, vezmi míč a sejdeme se na dvorku, jo? Než odjedu, dáme si rychlou hru.“

Alex vyběhl pro míč, a jakmile zmizel, Levi se na mě otočil. Z očí mu sršely blesky. Když udělal pár kroků, zamrazilo mě.

„Zdá se, že jsi přesvědčená, že si dědova odkazu nevážím. To, že chci udělat rozumnou věc, není neúcta.“

Polkla jsem. „To, že je to podle tebe rozumné, neznamená, že je to správné rozhodnutí nebo že by to tak dědeček doopravdy chtěl.“

„Děda rozhodně nikdy neřekl, že by si přál, abys to tady dál vedla. Jestli to máš někde na papíře, ukaž mi to. Odkázal polovinu domu Alexovi, aby dostal peníze z prodeje. Tečka. Překrucuješ jeho záměry do nějakých spletitých fantazií tak, aby ti to vyhovovalo.“

Dala jsem ruce v bok. „Fantazií? Podle mě si přál, aby tu penzion fungoval dál. Takže jediná správná věc je pokračovat.“

„Správné je prodat,“ povzdechl si vyčerpaně. „Tvoje představy jsou naivní a nereálné.“

„Jen se snažím udělat to, co by si podle mě tvůj dědeček přál.“

„Tím, že se pro svou vlastní zábavu snažíš z jeho domu udělat místo jako z nějakýho romatickýho seriálu?“

To myslí vážně? „Jdi do prdele, Levi.“ Cítila jsem, jak mi krev vře v žilách. Nechtěla jsem být tak sprostá, ale vyprovokoval mě.

Naši ohnivou výměnu názorů přerušila Fern. „Při vší úctě, v posledních letech jsem s Thatcherem strávila mnohem víc času než vy dva. Ale jednu věc můžu říct s naprostou jistotou: rozhodně by si nepřál vidět vás dva, jak se hádáte!“

Podívali jsme se s Levim na sebe.

Fern se postavila před něj a zapíchla mu ukazováček do hrudi. „Teď mě poslouchej, ty hromotluku. Je mi jedno, co si myslíš, že je správný. Tvůj děda by nikdy nedopustil, aby tvůj synovec – nebo já, když na to přijde – skončil na ulici. A dokud tu chceme žít, nemáš právo tenhle dům prodat.“

„Jsem rád, že si o tom můžeme promluvit jako dospělí,“ prohlásil a podíval se na mě, než se znovu otočil k ní. „Nejsem si jistý, nakolik máš právo do toho všeho mluvit, Fern. Ale pro svého synovce udělám to nejlepší, když dům prodám. A nemusím ti vůbec vysvětlovat proč. Věřím, že bys tu ráda zůstala a dál platila minimální nájem jako dosud, ale já musím myslet na budoucnost – ne se řídit jen něčími sobeckými potřebami.“

Fern dupla. „Budoucnost je, že ti uříznu koule, jestli tenhle dům prodáš, dokud tu budu já nebo tvoji příbuzní. To je moje poslední slovo!“

Zvýšil hlas. „Bez jejího souhlasu to stejně nemůžu prodat. Oba máme svázané ruce, pokud se nedokážeme dohodnout, co s tímhle polorozbořeným barákem uděláme. Takže mým cílem je vtlouct Presley do hlavy trochu rozumu a přimět ji, aby se přestala chovat jako osel.“

Narovnala jsem se a zlostně se na něj podívala. „A mým cílem je, abys pochopil, že zachování téhle budovy i penzionu jako takového je možné. Časem můžeme vydělávat víc peněz, když ho budeme pronajímat, a zároveň zachováme důležitou část historie Beaufortu.“

„Jistě! Jen v týhle směšný představě pokračuj.“ Zakoulel očima.

Čekal mě velmi dlouhý zápas, ale byla jsem rozhodnutá ho vybojovat až do konce. Taky mě napadlo – hlavně zpočátku –, jestli bych neměla zajít ke cvokaři, když se chci do takového martyria pustit, ale v hloubi duše mi cosi říkalo, že to bude stát za to. Jen o tom nejdřív musím přesvědčit tohohle tvrdohlavce.

Když se vyřítil ven a šel si hrát s Alexem, obrátila se ke mně Fern.

„Ten člověk je stejný paličák jako jeho dědeček. A taky tak zatraceně sexy.“

Tak tohle radši komentovat nebudu.

To odpoledne mi zazvonil telefon, a když se mi ho podařilo vylovit, trochu jsem litovala, že jsem se vůbec obtěžovala. A to jsem si myslela, že můj den blbec už horší být nemůže.

Zhluboka jsem si povzdechla a na několik vteřin zavřela oči, než jsem se uklidnila. Cítila jsem se jen nepatrně lépe, ale přesto jsem hovor přijala a nasadila veselý tón. „Ahoj, Tannere.“

„Už jsi přišla k rozumu a opustila Beaufort?“

Protočila jsem panenky a přendala si tašku s nákupem do druhé ruky, abych mohla sáhnout do kabelky pro klíče od auta.

„Víš, s Alexem jsme tu šťastní.“

Tohle tvrzení bylo pravdivé jen zčásti. Zatímco Alex vypadal velmi spokojeně, posledních pár dní plných střetů s Levim mě přimělo uvažovat o tom, že se sbalím a odstěhuju zpátky do New Yorku. Cvakla jsem klíčenkou a odemkla kufr auta.

„Jak může být můj syn šťastný, když ho matka odtáhla tisíc mil daleko? Ten kluk potřebuje mít tátu nablízku.“

Odložila jsem nákup do kufru a zabouchla. „Víš, Tannere, ten kluk nepotřebuje být nablízku otci. On potřebuje trávit čas se svým tátou.“

„A jak to mám udělat, když bydlíš až v Beaufortu?“

Povzdechla jsem si. V New Yorku bydlel Tanner jen pár kilometrů od nás, ale za poslední rok viděl svého syna snad jen šestkrát. Vzdálenost neměla nic společného s tím, proč si Alex a jeho otec nebyli příliš blízcí.

„Mám spoustu práce, Tannere. Voláš mi proto, aby ses se mnou znovu hádal, nebo máš jiný důvod?“

Ex-snoubenec si odkašlal. „Potřebuju, abys počkala s proplacením šeku, který jsem ti dal.“

Svraštila jsem čelo. „Jde o nějaký další šek? Poslední jsi mi dal před dvěma týdny, než jsem odjela z New Yorku.“

„Jo, o ten jde.“

„Ten jsem si nechala proplatit už před několika dny.“

„No… není krytý.“

Zavřela jsem oči. Za ty peníze jsem vypsala šek na Alexův fotbalový tábor, nemluvě o zaplacení účtu za telefon a několika dalších věcí. „Proč tentokrát?“

„Tenhle měsíc jsem měl smůlu.“

Posledních pár let mě naučilo překládat si jazyk, který jsem nazvala Tannerův. Přísahám, že kdybych do Google překladače zadala tenhle měsíc jsem měl smůlu, překlad by zněl: tenhle měsíc jsem prohrál velké prachy. Když Tanner musel po zranění přestat s aktivním fotbalem, našel si jinou zábavu: začal sázet na zápasy. Nejdřív sázel jen na fotbal, ale postupem času svoje sázky rozšířil na většinu sportů.

Povzdechla jsem si. „Ten šek byl jen na polovinu toho, co mi dlužíš, Tannere. Druhou půlku jsi mi měl poslat do konce tohoto týdne… a teď mi říkáš, že ani tu první částku nedokážeš splatit?“

„O co jde? Máš spoustu peněz, když jsi dostala moji polovinu penzionu Palm Inn!“

I když to Thatcher nikdy neřekl ani nenaznačil, byla jsem si jistá, že odkázal polovinu majetku Alexovi, a ne Tannerovi, protože věděl o jeho závislosti na hazardu.

„Zaprvé, penzion je teď v dezolátním stavu a nevydělává ani na pokrytí nákladů. A za druhé, i kdyby vykazoval nějaký zisk, ty peníze by byly Alexovy, ne moje.“

„Proč tu zatracenou hospodu prostě neprodáš?“

Zatnula jsem ruce v pěst. „Teď mluvíš úplně stejně jako tvůj bratr.“

„Páni! Tak to je snad poprvý v životě. Chceš říct, že se s mým starším bráchou na něčem shodneme?“

Zklamaně jsem zavrtěla hlavou. „Musím už jít. Chceš probrat ještě něco?“

„Ne, brzy se ozvu Alexovi.“

To určitě, pomyslela jsem si. „Jasně.“ Ani jsem se neobtěžovala rozloučit a hovor jsem ukončila. Upřímně řečeno, měl štěstí, že jsem nezavěsila hned, jak mi řekl o tom nekrytém šeku.

Cestou domů se mi stáhlo hrdlo a oba bratry Millerovy jsem zahrnula celou řadou nadávek. Jestli jsem měla někdy nárok na skleničku vína už odpoledne, tak to bylo dnes. A protože jsem měla Alexe vyzvednout až později, přesně to jsem se chystala udělat – sednout si na gauč, položit si nohy na stolek a trochou alkoholu se zbavit stresu. Jo, to byl můj plán.

Alespoň do chvíle, než jsem vešla do dveří, okamžitě uklouzla a dopadla na zadek… kvůli potopě.

„Co to sakra je?“

„Nestůj tam jen tak!“ zařvala jsem. „Najdi mi další kbelík!“

Levi vyběhl z místnosti, aby se během chvilky vrátil s nádobou na odpadky. Zakroutil hlavou.

„To myslíš vážně? Nic jinýho jsi nenašel?“

Zachytávala jsem vodu crčící ze stropu do Alexovy fotbalové helmy. Tohle bylo už třetí místo, odkud za poslední půlhodinu, co jsem byla doma, začalo téct. Bála jsem se, že se mi celý strop zřítí na hlavu. Protože helma byla skoro plná, dala jsem ji stranou a Levi na její místo postavil odpadkový koš.

Rozhlédl se po pohromě v místnosti. „Co se sakra stalo?“

„Nemám tušení. Vešla jsem dovnitř a přistála rovnou na zadku. Ze stropu na dvou místech kapala voda, ale po chvíli to přestalo. Sotva jsem vytřela podlahu, začalo to téct tady.“

„A jediný, cos našla na chytání vody, byla fotbalová helma?“

„Byla zrovna po ruce! Myslíš, že jsem měla čas hledat něco jinýho?“

Levi ukázal ke dveřím. „Venku stojí šest prázdných nádob.“

Tenhle den byl fakt blbec. Už tak jsem měla zdravý rozum v troskách, a teď jsem ho ztratila úplně. Postavila jsem se a zírala na Leviho. Výraz v mé tváři ho musel varovat, že mi přeskočilo, protože chytře ustoupil o krok dozadu.

Došla jsem k němu a dloubla ho ukazováčkem do hrudi.

„Já.“ Dloubnutí.

„Dělám.“ Dloubnutí.

„Jen.“ Dloubnutí.

„To nejlepší.“ Dloubnutí.

„Co.“ Dloubnutí.

„Můžu.“ Dloubnutí.

Levi zvedl ruce. „Dobře. Dobře. Uklidni se.“

„Uklidni se! Ty mi říkáš, abych se uklidnila?!“

Dvoumetrový svalovec vypadal trochu vyděšeně. „Jen… se několikrát zhluboka nadechni. Všechno bude v pohodě.“

Zavrčela jsem a šlehla po něm smrtícím pohledem.

Levi vytřeštil oči.

Měla jsem pocit, že vybuchnu, a tak jsem udělala to, co jsem dělala vždycky – i když obvykle byla moje sebeuklidňující dýchací technika vyhrazena pro druhého Millera. Zavřela jsem oči a několikrát se zhluboka nadechla nosem a vydechla ústy. Když to nepomohlo, rozhodla jsem se, že je na místě použít mnohem silnější prostředek.

Došla jsem k lednici a otevřela ji. Uvnitř byla téměř plná jedenapůllitrová láhev bílého vína. Zuby jsem vytáhla zátku a vyplivla ji na podlahu. Pak jsem se napila přímo z láhve.

Levi se ani nehnul, když jsem na něj dál upřeně hleděla, zatímco jsem pila.

Když jsem konečně usoudila, že mám dost, a nadechla se, povytáhl obočí. „Špatný den?“

Zakroutila jsem hlavou. „Proč myslíš?“

Kývl hlavou směrem ke stropu. „Půjdu se podívat, co se nahoře stalo, a zastavím v domě vodu. Zvládneš to tady?“

Mávla jsem kolem sebe láhví. „Máš pocit, že jo?“

Všimla jsem si, jak se koutky Leviho rtů zvedly do úsměvu, i když se ho snažil ze všech sil skrýt. Zmizel bůhvíkam, zatímco já dál srkala víno z láhve a sledovala, jak voda kape do kbelíků a odpadkové nádoby.

O deset minut později mi zazvonil mobil. Poslední věc, na kterou jsem měla chuť, bylo přijmout hovor. Ale protože to bylo místní číslo a Alex zrovna nebyl doma, neměla jsem na výběr.

„Haló?“

„Dobrý den, mluvím se slečnou Sullivanovou?“

„Ano.“

„Tady Jeremy Brickson. Vedu fotbalový tábor, na který jste minulý týden přihlásila svého syna Alexe. Potkali jsme se při registraci.“

Skvělé. Prostě dokonalé. Tušila jsem, o čem se mnou chce mluvit. Když prší, tak leje… a jak vidno, i ze stropu. „Ano, jistě. Zdravím vás, Jeremy.“

„Opravdu se omlouvám, že vás obtěžuju. Jde jen o to, že šek, který jste nám dala na Alexův tábor… No, banka ho neproplatila.“

Zavřela jsem oči. „Jo, teprve před chvílí jsem se to dozvěděla. Mrzí mě to, měla jsem v plánu vám zavolat, abych se omluvila a zjistila, jestli můžu ten šek vzít zpátky nebo zda by bylo možné se domluvit s bankou, aby byl znovu krytý, ale něco mi do toho přišlo.“

„Můžeme ho nechat proplatit ještě jednou, to není problém. Ale napadlo mě, že bych vám řekl o programu pro děti, které si nemohou fotbalový tábor dovolit, pro případ, že by vám to pomohlo. Vím, že jste se sem právě přistěhovala.“

Vztek, který jsem ještě před pár minutami cítila, mě najednou přešel. Proč musel být tak milý? Proč se nemohl chovat jako Tanner nebo Levi? S tím jsem se dokázala vypořádat. Ale to, že byl laskavý, pro mě byla úplně nová situace. V ústech mi zhořklo a v krku jsem měla knedlík.

Snažila jsem se to vstřebat. „Ne, to je v pořádku, Jeremy. Děkuju za nabídku, ale nepotřebuju žádnou pomoc. Já jen… měla jsem převést peníze z jednoho účtu na druhý, ale zapomněla jsem na to. To je celé.“

„Fajn, tak si ten šek nechám pár dní u sebe, než ho znovu předložím v bance, abyste měla čas ty peníze převést. A omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

Neproplatili mu můj šek a on se mi ještě omlouvá. Tohle by se mi v New Yorku rozhodně nestalo. „Díky a veškeré poplatky za neproplacený šek, které vám tím vznikly, samozřejmě uhradím.“

„Není třeba, to je v pořádku. Dávejte na sebe pozor, slečno Sullivanová. Těšíme se, až uvidíme Alexe v akci. Po městě se povídá, že má Millerovic geny.“

Smutně jsem se usmála. „Jo, myslím, že má.“

„Tak zatím na shledanou.“

Když jsem zavěsila, přemohlo mě to. Neměla jsem ani sílu si utřít slzy, které mi stékaly po tvářích, a tak jsem je nechala kapat na mokrou podlahu.

„Je všechno v pohodě?“

Sakra! Jak dlouho tam Levi stojí?

Otřela jsem si obličej. „Jo, v pohodě.“

„No, nevypadá to tak. Přijde mi, že máš nějaké finanční potíže.“

„Nemám, jen malý zádrhel. Na něco jsem zapomněla.“

„Aha.“

Víš co? Jdi do hajzlu! Chceš strkat nos do mých záležitostí? Tak máš to mít. Konečně uslyšíš pravdu.

Narovnala jsem se a znovu si otřela slzy. „Když to chceš vědět, tak tvůj bratr mi dal šek, který nebyl krytý. Dluží mi mizerné výživné za poslední čtyři měsíce! Než jsem odjela z New Yorku, dal mi šek asi na polovinu té částky, ale moc dobře věděl, že není krytý. Nebylo to poprvé. Netušila jsem, že ho banka neproplatila, když jsem vypsala šek na zaplacení Alexova fotbalového tábora.“

Levi se na mě podíval, jako by si nebyl jistý, zda mluvím pravdu. Lokla jsem si znovu vína z láhve a pokračovala.

„Zdá se, že mi nevěříš… Chceš znát celou pravdu? Tak co kdybychom začali od začátku? Zaprvé, Tannera jsem neopustila, jak si zřejmě myslíš. To on opustil mě. Vykašlal se na mě, když jsem ho už podruhé přistihla při nevěře. Bože, ten tvůj úžasný bratříček! Má fakt velký problém s hazardem a svého syna viděl za poslední dva roky jen párkrát. A co se týče Thatchera… zajímá tě, proč jsem s ním udržovala kontakt? Pravda je, že jsme se sblížili kvůli Tannerovi. Oba jsme se mu několikrát snažili pomoct, aby nespadl až na úplné dno.“

Znovu jsem se napila vína a začala se mi trochu točit hlava. „A jestli nevěříš tomu, co říkám, můžeš si všechno nejspíš ověřit u Fern.“ Mávla jsem láhví směrem k zadní části domu, kde bydlela. „Protože jsem si docela jistá, že s Thatcherem spala a nebyla jen jeho kamarádka.“

Levi zamrkal, otevřel ústa, ale nic neřekl. Jen tiše stál a zíral na mě. Pak ke mně pomalu přistoupil a natáhl ruku. Nebyla jsem si jistá, co chce, dokud se nepodíval na láhev.

Zaváhala jsem, ale pak jsem mu ji podala.

Jedním douškem vypil téměř čtvrtinu obsahu. Když dopil, hlasitě vzdychl a podal mi láhev zpátky. „Takže děda a Fern, jo?“

Smutně jsem se usmála. „Jsem si tím docela jistá.“

Přikývl. „Děda byl chlapák.“

Dlouho jsme mlčeli a střídavě usrkávali z láhve. Nakonec Levi promluvil.

„Tanner se tvářil, jako bys ho opustila, protože už nebyl fotbalová hvězda.“

„To mi došlo. Myslím, že vám navykládal spoustu nepřesných informací. Ale nehádala jsem se s ním, protože jediný, kdo na naše hádky doplácel, byl Alex. Tanner se po zranění opravdu změnil, jako by bez fotbalu nevěděl, kam patří. Vám klukům i tátovi ten sport koluje v žilách. Takže jsem se ho snažila chápat, jak nejlíp jsem uměla, i když se ke mně nechoval hezky. Dokonce jsem mu i rozuměla, když jsem ho poprvé přistihla s jinou ženou. Věděla jsem, že se trápí. Ale podruhé jsem se přes to nedokázala přenést a pořád jsme se hádali. Nakonec se odstěhoval.“ Podívala jsem se Levimu do očí. „Znáš mě stejně dlouho jako Tanner, Levi. Opravdu si myslíš, že jsem ten typ člověka, který by opustil někoho, na kom mu záleží, jen proto, že nám život přichystal nějakou nepříjemnost?“

Levi si mě měřil pohledem. Zavrtěl hlavou a zadíval se na podlahu. „Ne.“

Napil se vína a podal mi téměř dopitou láhev. Když jsem si ji však chtěla vzít, nedal mi ji. Přehodil si ji do levé ruky a pravou natáhl ke mně. „Mír?“

Přikývla jsem a jeho nabídku stvrdila potřesením.

Zavládlo mezi námi tíživé ticho. Usoudila jsem, že se Levi snaží pochopit všechno, co jsem mu právě řekla, nebo možná přemýšlí o tom, jak přiměje toho blázna, který stojí naproti němu, aby tenhle zatracený penzion prodal. Jako by mi tělem projel elektrický proud, když mě držel za ruku. Měl neuvěřitelně silný stisk – očima jsem zabloudila k jeho obličeji, abych se přesvědčila, jestli to cítí stejně.

Měl ho však sklopený a zdálo se, jako by se ho to netýkalo. Aspoň jsem měla příležitost si ho pořádně prohlédnout. Plnovous si oholil a teď mu ostře řezanou bradu a tváře pokrývalo jednodenní strniště. Byl opravdu neuvěřitelně přitažlivý.

Bože. To je tím vínem. Musí to být tím. Měla bych se nechat vyšetřit, když mě napadají takové myšlenky.

Stále jsme se drželi za ruce, a tak jsem se raději prudce odtáhla, což Leviho přimělo vzhlédnout.

„Jo, jasně… mír,“ odpověděla jsem.

Levi přikývl, znovu sklopil hlavu a strčil si ruce do kapes džínsů. „Tak fajn. Ehm… nechceš se jít převléknout?“

„Převléknout?“

Zvedl hlavu a upřel oči na moje prsa.

Do prdele! Měla jsem na sobě bílé tílko a pod ním tenkou podprsenku tělové barvy. Obojí bylo promočené a růžové bradavky prakticky nic nezakrývalo. Rychle jsem si založila ruce na hrudi, abych je schovala.

Krátce jsem mu pohlédla do očí a uvědomila si, že je to poprvé, co v nich vidím něco jiného než opovržení. Pokud jsem se nezbláznila, tak to něco jiného bylo přesně to, co jsem poslední dobou nedokázala v jeho blízkosti potlačit: touha.

Bože.

„Promiň… jasně. Hned jsem zpátky.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalá hra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.