KNIHY DANIELA GRISE

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Lars

Říkají mi Lars

Lars láme kosti

Lars útočí

Lars pod palbou

Lars mele maso

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Daniel Gris, 2022

Cover Image © Shutterstock / FXQuadro, 2022

Cover Art © Lukáš Tuma, 2022

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2022

ISBN 978-80-7588-373-5 (epub)

ISBN 978-80-7588-374-2 (mobi)

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ: ŽIVOT JE JAKO BONBONIÉRA

KAPITOLA DRUHÁ: BEN A SAM A XENIE A JÁ

KAPITOLA TŘETÍ: CHEMIK A RAJČE V ČERNÝM HUMMERU

KAPITOLA ČTVRTÁ: KLUB RVÁČŮ

KAPITOLA PÁTÁ: SAM

KAPITOLA ŠESTÁ: HEKTOR, BERG A RIDE THE LIGHTNING

KAPITOLA SEDMÁ: ZÁPAS ROKU

KAPITOLA OSMÁ: KAPITOLA UVNITŘ KAPITOLY

KAPITOLA DEVÁTÁ: STRŽENÝ MOSTY, SPÁLENÝ LODĚ

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy Staré dluhy

Přečtěte si ukázku z knihy Zmizím ve tmě

Můj táta vždycky říkal, že život je jako bonboniéra. Než se naděješ, je v hajzlu.

Že to znáte z nějakýho filmu jinak? Ale jděte s tím…

Můj táta to říkal takhle. Táta, policejní legenda. Chlap, kterej jako by tušil, že ho potká právě něco takovýho. Nejdřív se sám staral o malýho smrkáče, aby to pak chvíli po jeho dospělosti vzal nejkratší cestou pod zem. Vlastně si v životě nic neužil a já jako bych se to snažil dohnat i za něj.

Aby nedošlo k mejlce, táta toho za svůj vyměřenej čas zvládnul dost. Spoustě dobrejch lidí pomoh a fůru těch špatnejch strčil za katr. Vlastně toho možná stihnul víc než některý, co se dožijou stovky. Jenže všechno to byla jen práce, od rána do noci, den za dnem, roky a roky. Dokonce i já pro něj byl jenom starost navíc. Tím obdivuhodnější ale je, jak to všechno zvládal.

Můj táta byl ten nejlepší, nejschopnější a nejrovnější chlap, jakýho si umíte představit. Nebo spíš neumíte.

A já z něj proto měl trauma. Když se totiž někomu takovýmu snažíte vyrovnat, nemůže se vám to povíst. Ani za boha. Teprve v okamžiku, kdy mi tahle jednoduchá věc docvakla, ze mě ta tíha spadla. Jakmile jsem si uvědomil, že nikdy nebudu jako on, bylo všechno najednou daleko jednodušší.

Mimo jiný jsem se přestal snažit bejt stejně dobrej polda, což v konečným důsledku znamenalo, že jsem tu práci hodil za hlavu. Nepřišlo to z čistýho nebe, spíš jsem se k tý chvíli dostal postupnejma přísunama. Začaly mi vadit kecy šéfíků, co sami nevytáhli zadky z kanceláří, aby koukli na ulici. Čím dál hůř jsem snášel papírování ke každýmu, s prominutím, prdu. Když se někoho potřebuju na něco zeptat, udělám to rovnou, ne? Nač mu předtím recitovat jeho práva, který zná stejně líp než já? Samozřejmě ho taky po chlapsku upozorním, co se mu přihodí, když bude drzej. A tak dále, a tak podobně.

Zkrátka jako by se mezi předpisama a mejma způsobama rozevíraly neviditelný nůžky. Respektive viditelný. Všechno skončilo tím, že jsme se s jedním z nadřízenejch chytli pod krkem. Hned pak jsem si sbalil pár švestek a hasta la vista, amigos. Táta byl tehdy už po smrti, což mi ten krok dost ulehčilo. Sečteno a podtrženo, deset let soužití s policejním odznakem stačilo. Ne že bych ty roky úplně zatracoval, to říct nemůžu. Nejspíš bych to přirovnal k cestě raketou. Nejdřív se musíte dostat přes gravitační pole, ale hned jak se vám to povede, bez nějakýho sentimentu odplivnete motor, kterej vám k tomu pomoh. A dál už si letíte po svým.

Moh jsem pak dělat cokoli. Makat ve skladu, řídit kamion, kopat hroby nebo za peníze lámat kosti. Ale já se rozhod zůstat na stejný straně hřiště s poldama, jen teď už jako soukromej detektiv. Na rozdíl od nich ale občas můžu do ofsajdu, jestli teda víte, jak to myslím. A tenhle způsob hry mi vyhovuje daleko víc. Pořád ale dodržuju jistej vnitřní kodex, jen jeho hranice se měněj v prostoru, čase a hlavně v závislosti na typu zakázky, na který právě makám. Každopádně nedělám žádný prasárny, protože to by táta nejspíš vylez z hrobu a zfackoval mě. Ještě tak prasárničky, ale to jen za předpokladu, že si protistrana nezaslouží jednání v rukavičkách. Což se bohužel stává častěji, než bych sám chtěl.

Znáte to, život je jako bonboniéra. Nikdy nevíš, jakej průser si vybereš.

Čímž se obloukem dostávám k fušce, na který dělám právě teď. Má totiž taky něco společnýho s mým tátou, i když ne přímo. Spíš jde o můj vnitřní pocit, že bych přece jen měl v životě udělat něco pořádnýho. Věc, za kterou by na mě byl pyšnej. Jasně že radost měl ze mě už dřív, třeba když jsem na sebe poprvý navlík uniformu. Anebo při fasování odznaku detektiva, to jsem skoro zahlíd slzu v jeho oku. Jenže tohle všechno byly přehledný a svým způsobem i bezpečný věci. S armádou uniformovanejch kolegů za zadkem si člověk troufne na ledasco. Když si ale všechno musí vyžrat sám, najednou to chutná jinak. Někdy hůř, jindy líp, ale každý sousto je nezapomenutelný.

Protože často až do poslední chvíle netušíte, jakej kousek jste si z tý prokletý bonboniéry vytáhli.

Já se teď chystal kousnout do něčeho, co přitom vypadalo nevábně už na první zběžnej pohled a při druhým se člověku chtělo skoro blejt. Jenže někdy něco uděláte prostě proto, že to udělat musíte. Proto, že vám svědomí nic jinýho ani nedovolí. Chystal jsem se na věc, která smrděla, a navíc bylo jasný, že bude i bolet. Hodně bolet, a nejen mě. Souhlasil by s tím táta? Pochybuju. Byl by na mě i přesto pyšnej? To určitě jo. Sám dobře věděl, že z některejch křižovatek vedou jen dvě cesty, blbá a ta ještě horší. Aby se ale chlap moh podívat sám sobě do očí, musí zvolit bez ohledu na svý pohodlí. A já přesně tohle udělal, což v konečným důsledku může znamenat, že půjde o můj poslední případ. Protože za mnou zůstane spoušť, jakou tohle město dlouho nezažilo. A mně nejspíš nezbude, než se někam zdekovat. Spáleniště, který za sebou nechám, bude čoudit a smrdět ještě dlouho potom, co zmizím.

Jsem s něčím takovým srovnanej? S faktem, že musím dát vale svýmu dosavadnímu životu, svý práci, svejm kámošům… A jo, vždyť já vlastě žádný kámoše nemám. Vyjma Gregora, pochopitelně, jenže ani s ním to už není, co to bejvalo. Od chvíle, co si našel paničku, vypije sotva polovinu toho, co kdysi. Taky už se s ním nedá mluvit o ženskejch. Jako by ho ta jeho snad uhranula. Nebo spíš jako by měla někde jeho voodoo panenku a bodala mu jehly do orgánů. Však víte do kterejch. Gregor už má zkrátka svý jistý jinde, což mi definitivně rozvázalo ruce. Faktem je, že jedinej člověk, za kterýho odpovídám, jsem já sám.

Jasně že mám rád svůj byt a sklep, kam chodím mlátit do bubnů. Jasně že miluju Exil, ze kterýho jsme s Gregorem udělali bar podle našich představ. Jasně že se těším na každou sváteční projížďku v mustangovi. Ale existujou věci, pro který je třeba něco málo obětovat. Někdy i víc než jen to málo.

Malý upřesnění; není tak úplně pravda, co jsem tvrdil před chvílí. Že jedinej můj kámoš je Gregor. Mám ještě jednoho, i když se vidíme sotva co pět let. Ale možná jsme kamarádi právě proto, že si denně nelezeme na nervy.

Jmenuje se Ben a u něj celej tenhle příběh vlastně začal. Je zbytečný říkat něco víc, protože nejdřív musíte Bena poznat a pak teprve můžeme pokračovat. Ten chlap je totiž středobodem celýho vyprávění. Kdyby se před časem neobjevil ve dveřích Exilu, všechno to, co se dělo a děje, by mě minulo.

Ale on přišel.

Vzpomínám si, že to bylo v pátek. V rádiu zrovna říkali, že policie se o víkendu zaměří na alkohol. Měl jsem podobnej plán.

Jenže plány jsou berličky pro lidi bez fantazie.

Když se objevil Ben, všechno najednou dostalo úplně jinej směr a jinou rychlost. Neříkám, že správnej směr a přiměřenou rychlost, ale tak už to holt v mým životě chodí.

Nebejt Bena, sedím si dál s novinama u svýho stolu v Exilu, a žiju si spokojenej život.

No dobře, ne tak úplně spokojenej, protože v poslední době mě začaly užírat jistý pochybnosti stran manželky a dětí. Ani nevím, jak se to stalo, nezaznamenal jsem žádnej konkrétní důvod. Jednou prostě přišla nějaká nostalgická chvilka a starýho samotáře Larse napadlo, jaký by to asi bylo, kdyby mu někdo nosil kafe do postele. A jak by asi vypadali malí Larsové? Na druhou stranu by něco takovýho změnilo celej můj život. Nešlo by jen o to překopat byt a koupit postýlku, ale musel bych nechat týhle práce, která je kolikrát na hraně. Taky by to znamenalo poslouchat dětskej pláč a sdílet prostor s nervózní ženskou, která se člověku mění před očima z princezny na draka. Musel bych se jí po čase dovolovat, jestli se můžu zastavit za Gregorem na skleničku?

Fuj, takovej zlej sen!

Nicméně Ben se v Exilu objevil zrovna ve chvíli, kdy se mi hlavou už zase honily všechny tyhle věci, což mělo možná dopad na to, že jsem byl trochu nejistej. A naměkko. Proto jsem se taky rozhod pomoct mu s jeho problémem bez toho, abych se zamyslel. Abych zvážil pro a proti. Jasně že bych mu pomoh stejně, ale zpětně viděno jsem už tehdy nenaskočil do případu v nejlepší mentální kondici.

Ale popořádku.

S Benem jsme se seznámili skrze poměřování pindíků. Kdepak obrazně řečeno, mluvím o skutečným poměřování opravdovejch pindíků.

Klid, bylo nám šest.

Teda mně bylo šest, jemu devět. Jedině proto jsem tenkrát v týhle ošemetný disciplíně poprvý a naposled prohrál. Jestli teda víte, jak to myslím.

Můj přítel Ben byl celoživotní smolař.

Pechfógl.

Přesně ten typ, co kdyby dostal roli v pornofilmu, tak hraje manžela, kterej odchází do práce, zatímco jeho manželka čeká na opraváře praček Helmuta. Proč si něco takovýho myslím? Vím to. Protože Ben tohle žil i v reálu.

Jeho první žena mu nasadila parohy už ve svatební den, když si plná vášně osedlala prvního chlapa, kterej se jí dostal pod ruku. S jednou družičkou jsme mířili do takový zašitý komůrky, kde jsem jí chtěl ukázat, jak mi potmě svítěj hodinky, akorát že jsme tam našli nevěstu s kotníkama u hlavy.

U cizí hlavy.

Trochu jsem tenkrát rovnou na místě zastoupil ženicha a s dotyčným si tu situaci vyjasnil. Jeho odvezla sanitka, mě poldové. Na ty jsem hned za rohem vytasil stejnej odznak, jakej měli oni, a za pár minut už jsem se vrátil k tý družičce, která na mě pořád ještě čekala.

Jak je to sakra dlouho? Dvaadvacet let?

Ale zpátky k Benovi. Po nejkratším manželství v dějinách by jeden řekl, že si dá pohov. Jenže kdepak Ben. Byl jako můra, která si dokola a dokola pálí ciferník o rozžhavenou lampu. Ani ne za rok se ženil znova. A zase láska jako trám, dokonce se za svojí vyvolenou odstěhoval někam do Prdelákova pod Smetištěm, ale dopadlo to stejně jako poprvý. Jen tentokrát mladou paní načapal sám, sotva pár tejdnů po obřadu. S opravářem praček Helmutem si Ben poradil podobně jako já s tím prvním chlapem, až na to, že neměl kolegy poldy, který by ho přikryli. Tudíž si šel na chvíli posedět, což mělo tu výhodu, že v báni se aspoň nemoh znovu zamilovat.

Každopádně ho během týhle nucený dovolený zastihly dvě úřední zprávy. V tý první se psalo, že je rozvedenej. Cajk. Nic jinýho nečekal a vlastně ani nechtěl. Druhý lejstro ho ale překvapilo o to víc. Jeho teď už exmanželka s ním prý čeká dítě, což ho každej měsíc bude něco stát. A spíš víc než míň.

Ben v kostce. Všech pechfóglů král.

Když konečně vyšel z vězení, ztratil se na druhej konec světa. Nevěřil, že ten čerstvě narozenej prcek je jeho, ale i kdyby byl, stejně to nehrálo roli. Bejvalka si nárokovala jen prachy, otcovská péče jí byla u zadku. Když se totiž chtěl novopečenej táta na malýho podívat, vyprovodila ho s křikem a výčitkama, čímž bylo rozhodnuto. Ben vzal roha.

Občas mi o sobě dal vědět. Jednou z rybářský lodi vysoko na severu, jindy z kávový plantáže v Kolumbii nebo z Dubaje. Bůh ví, co všechno dělal a kde při tom byl, ale naškudlil trochu peněz a nakonec dostal ten chytrej nápad, že se vrátí domů. Nějakej romantik by řek, že ho tam táhlo srdíčko.

Sebrali ho hned na letišti.

Ještě se ani pořádně nerozhlíd po rodným kraji a už byl znova za katrem. Dlužil alimenty za osmnáct let, což ho stálo nejen svobodu, ale taky všechny prachy, který si přivezl ze světa.

Takže ještě jednou – všech pechfóglů král.

Když ho pak pustili, zavolal jedinýmu kámošovi, kterej mu zůstal. Mně. Vyzved jsem ho před vratama věznice a naše první cesta vedla do Exilu. Odtamtud jsme pak celý dva dny nevytáhli paty, protože jsme vedli náročnej boj se vzpomínkama. Nebudu vám lhát, padla v tý bitvě spousta dobrejch chlapů. Kapitán Morgan, seržanti Jack Daniels a Jim Beam, vojíni Smirnoff, Zacapa a Smuggler. Ale takovej už je život. Jak se říká, mír je jenom pár hluchejch dní mezi válkama.

O vězení, ze kterýho právě vylez, nezaznělo ani slovo. Zato jsem si toho spoustu vyslech o Aljašce. O Bogotě. O Cejlonu. Taky o místech, o kterejch jsem ani nevěděl, že existujou.

„Všude na světě je líp než v týhle řiti, Larsi.“

To sice může bejt pravda, nicméně se z toho fajn světa nakonec vrátil zase domů. Nejspíš to tady tak hrozný zase nebude.

„Co chceš dělat teď, Bene?“

Pokrčil rameny. „Ještě nevím. Kolumbie, Afrika… Možná někam na loď. Nebo na ropnou plošinu.“

„Takže na viděnou zase až za dalších osmnáct let?“

„To ví jen pánbůh, Larsi!“

Ben ani netušil, jak blízko je v tu chvíli pravdě. Nemoh vědět, jak ten vzývanej pánbíček všechno zamotá, když mu vnukne jeden poťouchlej nápad. Krátce poté, co zemřel seržant Metaxa, se Benovi v hlavě rozsvítila žárovka. A řek si, že když už všechny jeho peníze padly na výchovu syna, kterýho nikdy ani neviděl, bylo by možná prima to napravit. I kdyby jen proto, aby bejvalka pukla vztekem. Nebo spíš hlavně kvůli tomu.

Ale o tomhle nápadu se mi nezmínil. Nedokážu říct, jestli bych mu ho rozmlouval, nebo ho za klukem naopak ještě sám odvez, protože tuhle možnost volby mi ani nedal. Tu rozsvícenou žárovku si zkrátka nechal pro sebe. Třeba myslel, že první setkání táty se synem je příliš osobní věc na to, aby se jim někdo další plet pod nohama. Tak nebo tak jsem netušil, co se Ben chystá udělat.

Po naší dvoudenní pitce se na delší dobu odmlčel. Přičítal jsem to tehdy předcestovní horečce, kdy se snaží nejenom vymyslet, kam se vrtne, ale taky si k tomu obstarat potřebný papíry a další věci. Každopádně jsem nepochyboval, že než odlítne, ještě se patřičně rozloučíme. Jenže když se neozval ani po měsíci, trochu jsem znervózněl. Však víte, Benovo druhý jméno je pechfógl. Kdyby byl v celým tomhle městě jeden jedinej nezakrytej kanál, tak do něj zahučí. A kdyby byla v celým tomhle městě jedna jediná ženská s kapavkou, dává si teď Ben heřmánkový obklady do trenek.

Jenže i když jsem teda lehce znervózněl, nezbylo mi než čekat. Neměl jsem totiž na Bena číslo. Když vypad z basy, byl bez telefonu. Řek, že až si nějakej pořídí, cinkne mi. Což se ovšem nestalo nejenom ten první měsíc, ale pak ještě několik dalších. Já ho v tý době dávno pustil z hlavy, prostě jsem vzal na vědomí, že ten větroplach už zase někam zmizel bez rozloučení.

Nemoh jsem se víc mejlit.

Jednou mi Gregor z Exilu zavolal, že na mě čeká návštěva. Když jsem chtěl vědět, o koho jde, byl tajemnej. Prej mi to nesmí říct.

„Hele, Gregu, mám plný ruce práce, sotva stíhám, tak mě moc neser!“

Pravda to byla asi napůl, plný ruce práce jsem sice měl, což ovšem neznamená, že bych nestíhal. Vlastně jsem moh dávno skončit, ale když fotíte stádo holek v bikinách, snášej se přesčasy celkem dobře. Gregor pochopitelně nevěděl, co přesně dělám, svý případy jsem před ním neventiloval. Teda většinou. Jen někdy, když jsem vyšíval na něčem složitým, jsem se ho zeptal na názor. Pochopitelně bez toho, abych před ním zmiňoval konkrétní jména nebo situace. Tohle ovšem takovej případ nebyl. Teď jsem jen jednomu prachatýmu tátovi hlídal rozvernýho syna. Konkrétně jsem dostal za úkol zdokumentovat lidi, který se kolem juniora motaj. V očích starýho šlo totiž výhradně o falešný kámoše, přísavky, pijavice a zlatokopky. A proto o nich potřeboval mít přehled. Až jednou nějaká krasotinka přijde s tím, že je těhotná, už bude na filtrování lidí pozdě. No a protože se mladej věčně motal buď na baru, nebo u bazénu, nedá se říct, že bych svou práci dělal s odporem. Když mi volal Gregor, tak si zrovna nechal na lehátku natírat záda od jedný hezky stavěný brunety. Další dvě holky na sebe patlaly opalovací krém jen kousek od nich a támhle nějaký konečně došlo, že by v takovým horku nebylo špatný shodit vršek od bikin.

Samozřejmě nejsem šmírák, fotil jsem především obličeje. A do toho zavolal Gregor. Když jsem mu teda řek, že mám plný ruce práce, jen se do telefonu ušklíbnul.

„Prostě přijeď.“

Takže jsem sbalil fidlátka a vrátil se do Exilu, kde na mě čekalo zmíněný překvapení. Ben s nějakým blond klukem, kterýho mi představil jako svýho syna.

„Tohle je Sam, Larsi.“

Koukal jsem na odrostlýho maturanta a hledal v něm cokoli z mýho kámoše Bena. Profesionální deformace. Když se přes dvacet let živíte tím, že pozorujete lidi, nejde to na povel vypnout.

„Čau, Same.“

Byl podobnej svý mámě, i po letech jsem si na ni pamatoval. Mimo jiný proto, že po mně zkoušela vyjet. Po mně, Benovu nejlepším kamarádovi! Já vůl si to tehdy nechal pro sebe, protože už jsem měl na svědomí jednu pokaženou svatbu, a nechtěl jsem vypadat, jako že mu nepřeju rodinný štěstí. To mlčení jsem si později stokrát vyčítal, což je nejspíš důvod, proč jsem Benovi slíbil pomoc, když mě o ni po letech požádal.

„Same, tohle je strejda Lars.“

Podal mi ruku. „Brejden.“

Na Benově bejvalce se mi líbila jediná věc, její oči. Oříškově hnědý, usměvavý a s tajemstvím. Stejnejma na mě teď koukal jejich syn. Přemejšlel jsem o tom, co všechno po tý mrše zdědil. Jestli jen exteriér, anebo je to komplet ona, jen v mužským balení.

Jeho brejden ale znělo opravdově. Jako kdyby mi vážně přál celej den, rok i život bez mráčku nad hlavou. Ten kluk byl hodnej a nezáludnej, na takový věci už mám po letech práce vycvičenej čich. Samozřejmě se mi hlavou honila spousta otázek, ale chytře jsem si je nechal až na chvíli, kdy budeme s Benem sami.

„Dáš si pivo, mladej?“

Když jsem přišel, měl před sebou dietní colu.

„Já pivo nepiju. Ale díky.“

Poslední, oč bych se snažil, je nutit někomu to, co nechce. Trocha piva ještě nikdy nikoho nezabila, ale to ani trocha coly. Načež jsem si k nim přised a poslouchal historii jejich vzájemnýho shledání.

Ben namísto toho, aby zmizel do ciziny, vyrazil hledat ztracenýho syna. Nebylo na tom nic složitýho, jeho adresu měl v rozsudku, díky kterýmu přišel o všechny ušetřený prachy a oplátkou za ně dostal pokoj s kavalcem a mříží v okně. Bejvalka už dávno nežila v Prdelákově pod Smetištěm, kam Bena po svatbě odtáhla, ale přesunula se sem k nám do města. Což teď Benovi nahrálo. Kluk byl skoro dospělej, minimálně z pohledu zákona už si moh dělat, co chce. Třeba si dát i to nabízený pivo. Nebo se nechat tetovat, což se zjevně už stalo. Ruce měl čistý, ale když se předklonil, všim jsem si na hrudníku nějakejch písmen vyvedenejch švabachem. Už kvůli Benovi jsem doufal, že nejde o parádu ve stylu Gott mit uns nebo podobnejch mouder těch nesprávnejch armád z nesprávnejch dob.

Ale Sam překvapil. Když jsem se na tu kérku nezvlád nezeptat, pokrčil rameny.

„Ghost.“

„Myslíš tu kapelu?“

„No jasně. Co jinýho?“

Heavy metal byl už asi dvacet let mrtvej, když se najednou objevili Ghost. Parta švédskejch kluků, který skrejvali identitu pod černejma hadrama a maskama ghoulů. S touhle vizáží přitom hráli písničky jako kdysi Europe nebo osmdesátkovej John Bon Jovi. Člověk by řek, že o jejich muziku nebude zájem, protože se trefili do špatný doby, ale Seveřani jsou prostě divný. Po rodným Švédsku dobyli Ghost nejdřív okolí a pak zbytek Evropy. A světa. Spolupracoval s nima například Dave Grohl. Jo, ten Dave Grohl z Foo Fighters a Nirvany.

Jejich logo měl teď Benův kluk Sam pod tričkem a hned mi byl ještě o dva fousy sympatičtější. Aby nedošlo k mejlce, podle mě Ghost hrajou sračky. Ale pořád je to aspoň metal. Už jsem viděl i chlapa, kterej si na rameno nechal vytetovat Pet Shop Boys.

Ale abych se vrátil ke shledání táty se synem. Bylo to prý jako z dojemnýho bijáku. Ben pochopitelně nešel zazvonit na bejvalku, něco tak hloupýho by ho ani nenapadlo. Podle mě to neudělal hlavně proto, že si nebyl jistej svou reakcí. Dost možná by jí za všechny ty trable rovnou jednu natáh a skončil by zase tam, odkud právě vylez. Začal její byt sledovat z dálky a trpělivě čekal na svou chvíli.

Nejdřív je uviděl spolu, což v něm vyvolalo smíšený pocity. Radost, nostalgii, vztek i vděk. Něco jako když se vaše tchýně řítí do propasti ve vašem novým jaguáru. Nakonec ale převládla pokora. V kriminále moh přemejšlet a nejspíš si tam ujasnil, že ztracenej čas mu už stejně nikdo nevrátí. Že nemá cenu se ohlížet. A kdo ví, třeba se k lepšímu změnila i bejvalka. Ne že by to měl chuť zjišťovat, pořád ještě jí měl spoustu věcí za zlý. Proto si taky počkal, až bude mladej sám. Když ho pak oslovil, měl v krku pořádnej knedlík. Bylo mu jasný, že na něj kluk nejspíš slyšel spoustu špíny. Vlastně počítal i s možností, že ho pošle do háje a nebude s ním chtít mluvit. Na druhou stranu si říkal, proč to nezkusit? Mladej už je chlap, třeba si rád udělá názor sám.

Taky že jo. Sam byl sice tichej typ, neskočil Benovi hned kolem krku, ale nějak se přece jen zakecali. A zjistili, že si maj co říct i příště. Nakonec se začali vídat pravidelně, i když pořád ještě na tajňačku. Bejvalka se totiž moc nezměnila. I po letech by dokázala udělat pořádný peklo, což táta se synem nechtěli riskovat. Navíc k tomu neměli důvod, stačilo jim bejt jednou tejdně spolu třeba na fotbale nebo jen tak na lavičce. Anebo teď u Larse v baru.

Nemoh jsem než uznale hvízdnout.

„Hotová telenovela.“

V tom příběhu totiž nechybělo nic, zrada, vězení, odloučení ani shledání. Ale zatímco já byl jen pobavenej divák, Ben se Samem ho žili. A jak jsem viděl, vypadali v pohodě. Mimo jiný se tím taky vysvětlilo, proč o sobě nedal Ben tak dlouho vědět. Měl jiný starosti než mě. A to bylo fajn.

Tohle všechno, myslím Benovo setkání se synem a následný dohánění zmeškanejch zážitků, se odehrálo asi čtyři roky zpátky. Od tý doby jsem je moc neviděl. Ještě několikrát se zastavili, ale nejspíš si prostě žili svůj život, do kterýho jsem nijak moc nepatřil. Ben mi párkrát zavolal, většinou odněkud z ciziny, kam vyjel na chvíli za prací. Základnu měl ovšem pořád v tomhle městě. U znovunalezenýho syna.

Chtělo by se říct happy end, že jo?

Jenže takhle svět nefunguje.

Osudnýho dne prošel Ben dveřma Exilu právě ve chvíli, kdy z repráků duněla pecka „Hand of Doom“ od Manowar. Zpětně viděno nic vhodnějšího hrát ani nemohlo. Teda spíš příhodnějšího. Signifikantního. Protože všechno, o čem se v tom songu zpívá, nás později potkalo.

Je načase poznat bolest, ne před ní utíkat!

No jasně.

Budeme bojovat společně a někteří z nás zemřou!

Bohužel.

Dostanu tě a roztrhám na kusy!

Jak jinak!

Tak přesně tohohle se nám v následujících tejdnech dostalo vrchovatě. Teda spíš mně. Jenže když se Ben tenkrát po bůhví jaký době objevil u nás v baru, nemoh jsem to zatím ani tušit.

Přišel chvíli potom, co jsme otevřeli, a uvnitř ještě nebyla ani noha. Jen já, Gregor a rozjetí vlasáči Manowar se svejma kytarama. Silueta ve dveřích mě přinutila zvednout oči a zaostřit.

„Bene?“

Jak je to dlouho, co jsme se viděli naposled? Jenže než jsem to v duchu spočítal, dostal se až ke mně a já moh namísto času sčítat ztráty.

Byl zničenej. Vlastně víc než to, vypadal jako stín svýho vlastního unavenýho ducha. Pohublej, s pytlema pod očima a na popel vyhaslým pohledem. A především byl starej, což ale není otázka vrásek v obličeji, nýbrž absence životního elánu.

„Máš se, Bene?“

Jasně že se neměl, to by bylo zjevný i slepýmu. Dopad na židli vedle mě a chvíli koukal jen tak do blba. Gregor před nás bez řečí postavil dva panáky bourbonu, načež se vrátil za bar a nalil i sobě. Jako by tušil, že je v tu chvíli důležitý držet s náma basu.

„Sam je pryč.“

„Cože?“

Ben zvednul ty nejunavenější oči na světě.

„Říkám, že Sam zmizel. Hledám ho už skoro čtyři tejdny.“

Na to jsem moh říct jen jednu věc. Vlastně dvě.

„Jak to myslíš, že zmizel? A jaký čtyři tejdny, sakra? Jestli máš problém, měl jsi přijít hned!“

Neodpověděl, jen sáhl po bourbonu a vyklopil ho do sebe. Ani si se mnou nepřiťuknul.

„Tak co se stalo, Bene?“

„Potřebuju pomoct, Larsi. Už nevím, jak dál.“

Zved jsem se a přinesl rovnou celou lahev. Bylo jasný, že musím Benovi rozvázat jazyk a nemoh jsem po Gregorovi chtít, aby se staral jenom o nás. Odněkud se vynořili dva chlapi, po nich se objevil nějakej plešatec, zkrátka do Exilu se začaly trousit obvyklý existence.

„Tak povídej, Bene.“

„Měli jsme se vidět jako vždycky. Obvyklý místo, stejnej čas. Ale nepřišel. Čekal jsem, pak jsem zkoušel volat, ale všechno marný.“

„Jako že to nebral?“

„Telefon byl hluchej. Nakonec jsem si řek, že se prostě uvidíme příští tejden. Ale to se taky neobjevil. A číslo pořád nedostupný. Takže…“

„Takže?“

„Takže jsem vyrazil za Xenií.“

Za Xenií. Za bejvalkou.

„Ona věděla, že se vídáte?“

Zakroutil hlavou a v tom gestu bylo všechno. Včetně odpovědi na nevyřčenou otázku, jak se Xenie tvářila, když se u ní Ben tak najednou objevil.

„Nejspíš tě moc ráda neviděla, co?“

Ušklíbnul se. „Tak nějak se to dá taky říct.“

Jeho bejvalka prý spustila vyrvál na celej dům. Něco o kriminálníkovi, parchantovi, neschopným fotrovi a podobně. Načež Benovi zabouchla dveře před nosem.

„Sam bydlí pořád u ní?“

„Myslel jsem, že jo, ale bůh ví. Mně se nikdy o nějakým stěhování nezmínil, jenže on toho moc nenamluvil, však víš.“

Těžko říct, Sama jsem viděl sotva třikrát, naposled před lety. Fakt, že byl většinou zamlklej, moh mít různý důvody. Třeba ten, že já s Benem jsme obvykle nezavřeli hubu.

„Připadlo ti, že o něm Xenie ví?“

„Nevěděla. Teda aspoň myslím. Když na mě ječela, tak mimo jiný i to, že kluk je dávno dospělej a ona má svejch starostí dost.“

„Skvělý. A dál? Co v práci?“

„Nic.“

„Taky o něm nevěděj?“

Zatřás hlavou. „Netuším, kde dělá. Makal pro nějakou agenturu, hlídal myslím někde na diskotékách, ale…“

„Děláš si srandu, Bene?“

Vyjelo to ze mě možná rychleji, než jsem chtěl. Ale kdo by se divil? O čem si spolu teda celý ty roky povídali? Když se potkali poprvý, bylo Samovi devatenáct. Teď je mu třiadvacet, dávno vyrost jak z dětskej bačkůrek, tak z maturitního kvádra.

Ben seděl, mlčel a tvářil se jako boží umučení. Nemělo cenu se do něj navážet, výčitky umí sázet každej. Dolil jsem nám prázdný skleničky.

„To zvládneme.“

Konečně jsme si přiťukli. A já pak Benovi slíbil, že už budu držet kušnu a nechám ho vyprávět. On mi za to poví o všem, co se během schůzek se synem dověděl. Co spolu kdy probírali. Co plánovali.

Jenže nakonec mi toho moc neřek. Myslím podstatnýho pro detektivní práci. To, jak byly ty věci důležitý ve vztahu otce a syna, jsem posoudit nedokázal.

Sam s Benem se potkávali každou středu odpoledne. Samozřejmě když byli oba zrovna ve městě. Většinou si dali někde v podniku colu, pokecali a domluvili se na příště. Čím ale byl Sam starší, tím se vídali míň. V devatenácti jste smrkáč, ve třiadvaceti dospělej chlap se svejma starostma, svou prací a někdy i rodinou.

„Když jsem se ho nedávno ptal, jestli má nějakou holku, jen se ušklíbnul. Neměl by prý na ni čas. Ale nevypadalo to moc přesvědčivě. Tak nevím.“

Sam pracoval na dveřích, jak se obvykle říká vyhazovačům v klubech a na diskotékách. Popravdě jsem si to neuměl moc představit, ne u kluka, kterýho Ben poprvý přived. To seděl jako pecka, prohodil sotva pozdrav a srkal dietní kolu. Byl samá ruka samá noha, zakřiknutej adolescent, o kterýho máte tendenci se starat. Ale jak jsem řek, čtyři roky jsou čtyři roky. A v tomhle věku někdy i víc. Když mi teď zkroušenej Ben ukázal v telefonu jejich poslední společnou fotku, skoro jsem svýho Jacka Danielse vykuckal zpátky do flašky. Bena držel za ramena pořízek se sebejistým úsměvem a patnácti kilama svalů navíc, než jak jsem si ho pamatoval.

„Vypadá dobře, Bene.“

„Trochu posiluje. Musí. Však víš.“

Jasně že jsem věděl. Když jsem rozjížděl kariéru soukromýho očka, taky jsem občas musel vzít, co se naskytlo. Třeba i dveře. Někdo by si řek, že jde vlastně o fajn džob. Holky se k tobě lísaj, abys je pustil do narvanýho klubu, zatímco kluci ti z toho samýho důvodu strkaj do kapsy všimný. Když někdo uvnitř dělá bordel, dojdete si pro něj v přesile a vynesete ho v zubech.

Z podobně naivní představy člověka vyvede hned první večer. Každej, kdo se nedostane dovnitř, vám akorát nadává. Ty, který z klubu vyhazujete, se oháněj vlivnejma rodičema nebo svejma kámošema právníkama. Největší tóčo přitom uměj dělat opilý holky, z dámičky v minišatech je to k poblitý cuchtě kolikrát hodně rychlá jízda. Sečteno a podtrženo, jde o náročnou práci, při který jste věčně jednou nohou v nemocnici a druhou v base. Jediný, co trochu pomáhá, je vypadat jako golem, aby se do vás radši nikdo nenavážel. Což jsem před lety jakž takž splňoval, ale v pětačtyřiceti už jde sotva o vlhký sny.

Součet věcí, který jsem se nakonec od Bena o synovi dozvěděl, nebyl rozhodně natolik obsáhlej jako to, co o něm naopak netušil. Bydlel Sam pořád ještě u mámy? U jaký agentury pracoval? Fakt neměl holku? Nebyl spíš na kluky?

No tak, Bene, klid, na tom přece není nic špatnýho!

Co nějaký kšefty s nesprávnejma lidma? A co poldové, zkusil ses poptat i u nich?

Bylo jasný, že jestli budu chtít Benovi pomoct, musím si všechno zjistit sám. Otázka ovšem zněla, proč Sama vlastně hledat. Šlo o dospělýho chlapa, kterýho byl navíc pořádnej kus. Moh mít svý plány a k tomu navíc důvod, proč se s nima nikomu nesvěřit. Což nutně neznamenalo, že jde o něco špatnýho. Bez táty se obešel roky a roky, pár tejdnů z jeho pohledu nejspíš nehraje roli.

Když jsem to ale Benovi řek, jen zavrtěl hlavou.

„Předevčírem jsem měl narozeniny. Ty by Sam neprošvih. Kdyby nic jinýho, aspoň by zavolal.“

„Takže jeho telefon…“

„Pořád mimo.“

A tohle byla jediná věc, která mě krapet znervózňovala. Samův hluchej mobil.

Manowar se odmlčeli a v reprácích je vystřídal Ozzy Osbourne. A podobně jedna lahev na našem stole nahradila druhou.

„Udělám, co budu moct, Bene.“

Déjà vu. Udělám, co budu moct. Přibližně totéž jsem říkal Viktorii, svý dávný lásce, když se ztratil její syn. Jak už je to dlouho? Dva roky plus mínus. Tehdy se mi podařilo mladýho najít, i když nám při tom oběma šlo o hubu. Akorát Arturovi bylo devatenáct, pořád ještě vypadal spíš jako kluk, zatímco Sam je stejnej chlap jako Ben a já.

„Nevím, co dělat, Larsi.“

To jsem pochopil. Měl jsem chuť mu říct, aby hlavně přestal hysterčit, ale už tak byl ze všeho dost přepadlej. Radši jsem kejvnul na pomoc.

„Hned zejtra se po Samovi podívám.“

„Až zejtra?“

Je fakt, že bylo sotva chvíli po poledni. Jenže taky už jsme oba měli něco v krvi.

„Chtěl jsem říct dnes, Bene. Popřemejšlím a jdu na to.“

„Tak fajn. A díky.“

Tak fajn. A díky. Podle tónu, kterým to prones, by jeden myslel, že je skoro hotovo. Jenže když jsem koukal na jeho tragickej obličej, neměl jsem chuť mu vysvětlovat, jak jsou někdy věci obtížný.

„Jdi domů, Bene.“ Pak jsem kejvnul k lahvi na našem stole. „Anebo to dopij. Jak chceš. Až budu něco vědět, zavolám ti.“

Zved jsem se ze židle. Když jsem procházel kolem Gregora, špitnul jsem na něj.

„Pohlídej ho, Gregu. Zavolej mu taxíka, jestli to bude potřeba.“

Na mýho barmana bylo spolehnutí. Když na to přišlo, dokázal pohlídat i mě.

„Jasný, Larsi.“

Fajn. Teď ještě aby se můj přítel Ben moh spolehnout na mě.

Popravdě jsem odešel jenom naproti přes ulici do svýho kanclu a tam si dal šlofíka. Do práce není dobrý se pouštět s horkou hlavou, což bych asi Benovi nevysvětlil. Stejně přišel už o čtyři tejdny později, takže nějaká ta hodina nehrála roli. Naopak, když si promyslím kroky, nebudu zbytečně bloudit.

Klimbal jsem na rozkládacím křesle a přitom přemejšlel. Snažil jsem se najít jinej začátek provazu než ten, kterej mi byl jasnej na první dobrou. Neboli že budu muset ze všeho nejdřív navštívit Xenii. A do toho se mi vážně nechtělo. Jenže ať jsem to bral z kterýkoli strany, stejně jsem se vždycky dostal k tý vypočítavý mrše.

Samozřejmě jsem se taky moh zeptat nějakýho bejvalýho kolegy, platím si jich pro tyhle případy u sboru dost. Ale aby se o Sama zajímali, musel by někdo nahlásit jeho zmizení. Což se nejspíš nestalo, protože Ben to neudělal a Xenie už tuplem ne. Druhá možnost byla, že ho maj policajti v péči, protože se do něčeho připlet. Dávalo něco takovýho smysl? Aby ne! Stačilo, aby v práci pocuchal fasádu nějakýmu rozjetýmu prominentnímu synkovi, a trable byly na cestě. Vlastně jsem se divil, že Bena něco takovýho nenapadlo. Sám si dvakrát užil pohostinnosti státní šatlavy, aniž přitom udělal něco kór zlýho. Jak se říká, některý věci se přihoděj dřív než jiný.

No a pak by poldové o Samovi věděli ještě v jednom případě. Přesněji řečeno by o něm věděli i nevěděli zároveň. To kdyby měli v chlaďáku nějaký tělo bez dokladů, a tudíž i beze jména. Chraň bůh, že bych něco takovýho přivolával, ale stát se může cokoli.

Vzato kolem a kolem jsem si řek, že telefonát nějakýmu spřátelenýmu poldovi nemůže uškodit. Jen jsem přemejšlel, komu zavolat, protože některý z nich jsem potřeboval na důležitější věci a obtěžovat je s takovouhle prkotinou by bylo zbytečně drahý. Nakonec jsem ale vhodný jméno v seznamu přece jenom našel.

Nejdřív to dlouze zvonilo, ale pak…

„Dovolali jste se na tísňovou linku. Zmáčkněte…“

„Zmáčknu ti akorát krk, Pendreku.“

Jsou dny, kdy nemám na fórky náladu, a tohle byl jeden z nich.

„Nerozčiluj se, nebo tě trefí, Larsi. Co potřebuješ?“

Pendrek přišel ke svý přezdívce tak, že všechno vždycky nejdřív řešil obuškem. Prej aby neztrácel čas posloucháním zbytečnejch keců. Žádnej div, že ho brzo stáhli z ulice ke kancelářskýmu stolu. Tam teď seděl u počítače a pro kolegy v terénu prověřoval jména. Spousty jmen. To, který jsem po něm chtěl já, se v tý hromadě lehce ztratí. Jako pokaždý.

„Pošlu ti zprávu s notičkama.“

„Spěchá to?“

„Co bys řek?“

Právě teď měl zbytečný kecy on. Jasně že to spěchalo. V týhle branži vždycky všechno spěchá.

„Můžu se večer po práci zastavit na panáka?“

Mluvil o návštěvě Exilu, kde mu u Gregora nechávám nějaký drobný za ochotu. Pendrek mě má za štamgasta a neví nic o tom, že mi patří víc než polovina podniku. Jako to neví nikdo kromě mýho kumpána za barem.

„Když mi do tý doby pošleš ty správný odpovědi, tak se klidně zastav.“

„A budeš…?“

„Nebudu.“

Zaseknout se na baru s někým jako Pendrek je klasickou ztrátou času a iluzí. Z fleku bych přišel na šestačtyřicet užitečnějších věcí, než poslouchat stokrát omletý historky z policejní služby.

Típnul jsem hovor a zved oči k hodinám. Táhlo na čtvrtou. Neměl jsem páru, co Benova bejvalka Xenie dělá, ale něco mi říkalo, že ji doma najdu spíš teď odpoledne než večer. Její adresu mi Ben dal jako první a zároveň i poslední vodítko. Pak ještě Samovo číslo, který bylo ovšem už skoro měsíc mrtvý.

Vstal jsem z křesla a chytil drobnou vrtuli. Kolik jsme toho sakra vypili? Sáhnul jsem do kapsy a klíče od auta hodil do zásuvky stolu. To abych neměl nějaký hloupý nápady. Pak jsem si zavolal drožku, a než přijela, stál jsem v otevřeným okně a snažil se okysličit zchromlej mozek. Povedlo se mi to zhruba napůl, ale k taxíku jsem šel už sebejistě a nepochyboval, že s Benovou bejvalkou to taky nějak zvládnu.

Zlatý voči!

Taxík mě dopravil do klidný ulice na periferii. Osmipatrový činžáky se tvářily jako vyšší liga, než ve skutečnosti byly, na druhou stranu mezi nima rostly stromy a pobíhali jezevčíci. V trávě se neváleli opilci ani toluenem načichlý igeliťáky, chodníky byly rovný a v silnici jen sem tam díra sotva jako podšálek. Vím o místech, kde se bydlí stokrát hůř.

Šofér si řek o peníze, strčil je do kapsy a kouknul na mě.

„Mám počkat?“

„Nevím, jak dlouho se zdržím. Takže asi ne.“

Ušklíbnul se. „To říká každej.“

„Každej?“

„Přece každej, koho sem vezu na privát.“

Už jsem byl jednou nohou z auta, ale teď jsem ji zase vtáhnul dovnitř.

„Na privát? Do tohohle baráku?“

„No jasně.“

V duchu jsem rychle počítal. Čtyřiadvacet bytů. Jak moc pravděpodobný je, že ten chlap mluví o Xenii?

„Nevěděl byste, jak se ta holka z privátu jmenuje?“

„Myslel jsem, že to víte vy, když za ní… Tak to pardon! Špatně jsem vás tipnul.“

Plácl jsem ho po rameni a vystoupil. Taxík hrábnul kolama, odlítnulo pár kamínků a žlutý světýlko s nápisem zmizelo v dáli.

Tak co, chystám se tam, kam ostatní? Xenii bylo maličko přes čtyřicet, což je věk, jakýmu někdy dávaj pánové přednost. Zkušenosti a tak.

U dveří jsem kouknul na zvonky, ale to správný jméno jsem na žádným z nich neviděl. Zmáčknul jsem proto pět náhodnejch tlačítek a přesně podle předpokladu se během chvíle ozvalo zabzučení. Lidi jsou nepoučitelný. Bez ptaní by otevřeli i zubatý s kosou.

Na schránkách už jsem Xenii našel a za chvíli jsem stál u jejího bytu. Čekal jsem na dveřích nějaký ozdobný cingrlátka? Vlastně ani nevím, ale nic takovýho tam nebylo. Dokonce ani jmenovka, jen číslo. Třináct. Existujou hotely, kde tuhle číslovku vynechávaj. A některý aerolinky nemaj v letadlech rovnou celou třináctou řadu. Přál bych si bejt pověrčivej, některý věci by pak byly mnohem jednodušší.

Pro mě byla tahle třináctka šťastná, protože když jsem si opatrně poslech dveře, donesly se ke mně srágory z tý nejhorší rádiový stanice ve městě. Skoro je mi trapný to přiznat, ale poznal jsem Madonnu. Královna bytu byla zjevně doma, a dokonce snad v dobrý náladě, tak jsem rovnou zaklepal. Samozřejmě bez patřičnýho výsledku, protože napoprvý jsem nechtěl příliš tlačit. Druhej pokus už byl hlasitější a úspěšnější.

Dveře se rozlítly a za nima stála Xenie. O dobrý čtvrtstoletí starší, než když jsem ji viděl naposled, ale byla to ona.

„Co je, sakra?!“

I vyřídilku měla stejnou.

„Ahoj, Xenie, měla bys chvilku?“

Koukala na mě a hlavou jí nejspíš kmitaly všechny obličeje, který kdy viděla. A nejspíš nejen obličeje.

„My se známe?“

Vzdala to dřív, než došla na konec. Ale nedivil jsem se jí. Jestli si mě vůbec pamatovala, pak jako mladýho vazouna s ulízanejma vlasama a tvářičkou jako dětská prdýlka. Zralej vousáč s holou hlavou a vráskama v unaveným obličeji jí nic říkat nemoh.

„Jsem Lars, Xenie. Benův kámoš. Neviděli jsme se asi sto let, ale vypadáš pořád stejně dobře.“

Lhal jsem jenom trochu. Fakt byl, že vypadala dobře na svý roky. Ne výborně, ale dobře jo.

„Lars?“

Pořád ještě vzpomínala, proto jsem se rozhod jí pomoct.

„Na hrudníku mám jizvu, co vypadá jako nepovedený X. Chtělas mi tam rtěnkou dopsat zbytek svýho jména. Pamatuješ?“

Dál než k hrudníku jsem ji tenkrát nepustil. Vlastně mohla bejt ráda, že jsem ji neprásk Benovi. Ale jak už jsem řek, nechtěl jsem mu zkazit i druhou svatbu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lars mele maso.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.