Vlk a lev

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Christelle Chatel

Vlk a lev – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Prolog

~

Kdesi v Jižní Africe…

Slunce se pomalu sklánělo k obzoru a jeho poslední paprsky hladily rozlehlou pláň savany, kde v nízkém porostu krmila lvice dvě mláďata. Jen co se lvíčata dosyta napila, matka vzala jedno po druhém opatrně do tlamy a odnesla je na bezpečnější místo do hustého houští. V břiše už jí pořádně kručelo a potřebovala se najíst. Schoulená lvíčata zanechala v úkrytu pod větvemi a sama se vydala na lov. Jedno z mláďat, zvědavý sameček, vyběhlo ze skrýše a snažilo se matku dostihnout, ta mu však rychle zmizela z očí. Lvíče se bezstarostně batolilo, když vzduch znenadání proťal ostrý zvuk výstřelu. Polekaná šelmička začala kňučet a vzápětí ji vyděsila blížící se mužská postava. Člověk přicházel mílovými kroky, v ruce držel klec a zanedlouho už jeho zlověstný stín dopadl přímo na lvíčka…

Kapitola 1

~

„Zahraj to ještě jednou od začátku, Almo! A soustřeď se, prosím…“

V učebně newyorské hudební konzervatoře si mladá pianistka krátce odkašlala a znovu odhodlaně položila prsty na klávesy. Při hře na klavír ji hudba pokaždé dokázala přenést do jiných světů, ale dnes bylo všechno jinak. Nemohla potlačit rozrušení, rozechvělé ruce ji neposlouchaly, a přestože Mendelssohnovu Romanci už znala takřka nazpaměť, nedařilo se jí myslet na nic jiného než na to, co se před několika dny dověděla. Ostatní studenti se zaujetím poslouchali její hru a s očima upřenýma do not trpělivě čekali, až na ně přijde řada.

„Pokračuj,“ řekl potichu učitel sedící za ní.

Alma lehce potřásla hlavou a dlouhé temně rusé vlasy se jí zavlnily na ramenou. Přivřela oči a sálem se rozezněla hudba plná zjitřených emocí. Studenti zvedli hlavy od svých not a ohromeně pohlédli na profesora Mitchela. Ten jenom zářil a na tváři se mu rozhostil široký úsměv.

„Výborně!“ zvolal, „tady můžeš přestat.“

Jenže Alma spokojená nebyla, tváře jí zčervenaly a oči zaníceně plály. Pan Mitchel ji přerušil zrovna v okamžiku, kdy se do kláves pořádně opřela…

„Na tu soutěž se připravuju už deset let, každý týden cvičím dvacet hodin. Moje hra musí být dokonalá!“

Profesor ji laskavě ujistil:

„Tohle bylo dokonalé…“

Dveře sálu se nečekaně rozlétly a objevila se hlavní vychovatelka internátu s kufrem v ruce.

„Almo, už je čas jít,“ obrátila se k dívce.

Alma se zvedla, kývla všem na pozdrav a vykročila ke dveřím. Dole už čeká taxi, které ji odveze na letiště. Má před sebou dlouhou cestu až do Kanady. Srdce se jí sevřelo žalem, když si vzpomněla, že letí na dědečkův pohřeb. Bude to poprvé, co ji tam uprostřed divoké přírody děda nepřivítá. Představa návratu na stará známá místa v ní vyvolávala podivnou změť radosti a smutku.

~

Následujícího dne Almě připadalo, jako by se vrátily šťastné chvíle jejího dětství. Nad hlavou se klenulo jasně modré nebe a před ní se rozprostírala úchvatná krajina v jarním hávu. Nastoupila na palubu motorového člunu, aby ji převezl přes hladinu nedozírného jezera, obklopeného majestátními horami a vzrostlými jehličnany, a znovu pocítila to známé, téměř dokonalé souznění s přírodou, jako když byla malá. Míjeli velké množství nejrůznějších plavidel, byly mezi nimi velké plachetnice, čluny i malé loďky, a Almu znovu přemohl smutek a její jantarové oči se zalily slzami. Tolik přátel i sousedů se sjíždí na poslední rozloučení s jejím dědečkem! Skoro se ani neodvažovala pohlédnout do jejich zarmoucených tváří, tak alespoň každému mávla na pozdrav.

„Můj kouzelný strom…,“ zašeptala, když člun udělal krátkou zastávku u břehu malé zátoky pod mohutným vykotlaným stromem, v jehož dutině se jako dítě tak ráda schovávala. Pokřivené větve plné hrbolů zdobily stužky, amulety a lapače snů. Alma vyskočila z člunu a před sebou spatřila muže stojícího u hromady větví. Díval se přímo na ni a v jeho mírných černých očích se zračila něha i rozhodnost. Alma se k němu rozběhla a po tvářích jí tekly slzy.

„Joe!“

„Princezničko!“ zvolal její kmotr a chytil ji do náruče.

Potom se trochu odtáhl a znovu se na Almu zadíval. Vyrostla z ní okouzlující mladá žena a ani pohnuté okolnosti jejich shledání jí na půvabu neubraly.

„Tvůj děda nikdy nic nedělal jako ostatní,“ mrknul na ni se šibalským úsměvem. „A ve své poslední vůli napsal, že si přeje přírodní pohřeb, a taky chtěl, aby se jeho tělo stalo stromem!“

Alma si utřela slzy a také se pokusila o úsměv.

„A kde jinde by to mělo být než u kouzelného stromu,“ pronesla tiše.

Kmotr se na chvíli odmlčel, aby jí dopřál nějaký čas na tiché rozjímání. Zakrátko ji na člunu doprovodí až na ostrov, kde na ni čeká… její dům.

~

Starý známý dům stál v těsné blízkosti jezera. Alma si pamatovala, jak jí děda vyprávěl o speciálních sloupech, kterými musel zpevnit podmáčenou půdu, aby ho mohl postavit. Obydlí splývalo s malebnou okolní přírodou a v nachové záři večerních červánků odrážejících se na klidné jezerní hladině vypadalo jako z pohádky. Alma váhavě vešla dovnitř a rázem ji zaplavila vůně dětství. Dřevěné stěny obývacího pokoje byly obložené policemi a každá knížka, každá drobnost nebo fotografie v ní vyvolávala nějakou vzpomínku. Na jedné fotce byli s dědou spolu. On se svou oblíbenou modrou čepicí na hlavě, bez které nedal ani ránu, a oba se smáli přímo do objektivu.

„Měla jsem ho tolik ráda… Nikoho jiného nemám,“ povzdechla si Alma.

„A co já, tvůj kmotříček, jsem snad vosk?“ durdil se naoko Joe. Poté jí tajemně sdělil, že pro ni cosi má, a někam odešel. Alma zamyšleně rozkolébala dědovo houpací křeslo, které už navždy zůstane prázdné, když vtom zaslechla jakési šramocení. Zesilující ťuk-ťuk upoutalo její pozornost.

„Louskalko!“ vykřikla a sedla si na bobek k malé mechanické veveřičce na klíček, která trhavými pohyby hopkala sem a tam po podlaze.

„Pamatuješ si na ni?“ zeptal se Joe. „A mám pro tebe ještě něco, tvůj děda ti nahrál vzkaz,“ dodal a podával jí kameru. Alma ji dojatě a trochu rozpačitě obracela v rukou.

„Zdržíš se tu?“ zeptal se kmotr.

„Ne, musím se připravovat na soutěž,“ odpověděla Alma a bylo znát, že ji otázka nepříjemně zaskočila.

„Dobrá, řekneš mi tedy, kdy pro tebe mám přijet, abych tě odvezl na letiště?“

Alma přikývla a očima nepřestávala bloudit po lesklé hladině obrovského jezera, které se při pohledu z druhé strany prosklené verandy táhlo až za obzor. Potom její pohled spočinul na nedaleko stojícím klavíru. Byl vesele pomalovaný nejrůznějšími barvami. S jeho výzdobou jí kdysi pomáhal děda. Připadalo jí, že ji klavír k sobě volá. Ale ne, ona se přece musí vrátit do New Yorku.

„Nechceš, abych tady s tebou zůstal přes noc?“ zeptal se Joe.

Alma zavrtěla hlavou.

„Na ‚mém‘ ostrově se mi přece nemůže vůbec nic stát!“ usmála se.

Jen co Joe odjel, zvedl se vítr a přihnala se černá mračna. Alma si přidřepla ke krbu, aby rozdělala oheň. Po očku přitom sledovala kameru odloženou na pohovce. Hrdlo se jí znovu sevřelo smutkem, ale nakonec se rozhodla, že se na video podívá. Pohodlně se zachumlala do teplé deky a pak už se na obrazovce objevil děda. Nahrál to přímo tady, v téhle místnosti…

„Moje modrá vílo…,“ promluvil k ní a Alma se skrz slzy usmála.

„V tuto chvíli, kdy se na mě díváš, už nejsem mezi živými, ale tebe nikdy neopustím. Dobře víš, že malý kousek ze mě bude v tobě žít dál, stejně tak jako kousek z tvého táty a mámy.“

Dojatá Alma se zadívala na své ruce. Dědeček na ni z obrazovky upřeně hleděl svýma usměvavýma modrýma očima a pokračoval:

„Vzpomínáš si na tu natahovací veverušku?“

Dívka přikývla.

„Dal jsem ti ji, když jsi ze školy přinesla první špatnou známku, protože tehdy jsi taky poprvé řekla, co si opravdu myslíš! Ty sama dobře víš, co je pro tebe nejlepší. Pokaždé, když o tom budeš pochybovat, podívej se na Louskalku a vzpomeň si na to.“

Teď už se Alma nebránila vzlykům a rozplakala se nahlas. Děda však pohnul kamerou, ona zatajila dech a znovu s napětím očekávala, co jí poví tentokrát.

„Málem bych zapomněl!“ zvolal a zplna hrdla se rozesmál. „Nedávno jsem si našel novou kamarádku, koukni, tady je…“

Na obrazovce se ukázalo krásné zvíře se stříbrnou srstí. Užaslá dívka nevěřícně sledovala, jak hrdě kráčí po přístavním mole. Ale to je přece vlčice!

„Není ochočená, ale často chodí až k domu. Nemusíš se jí bát…“

Alma pohlédla k oknu. Přišla sem dědova přítelkyně i dnes odpoledne? Na obrazovce se znovu objevil dědečkův obličej. Něžně a důrazně k ní pronesl poslední slova:

„Mám tě rád, moje modrá vílo. Budu tu pořád s tebou.“

Kapitola 2

~

Večerní obloha se dál zlověstně černala a houstnoucí mraky nevěstily nic dobrého. Vítr náhle ustal a vše kolem ztichlo. Svět znehybněl, jen potemnělé nebe křižoval jeden blesk za druhým a jejich trhavé světlo strašidelně protínalo noční tmu. Nepřirozený klid přerušovalo pouze tlumené bzučení malého letadla, které se zvolna blížilo k ostrovu a v jednu chvíli se ocitlo těsně nad vrcholky stromů.

Alma se posadila ke klavíru na verandě a nechala své prsty lehce přebíhat po klávesách… V hlavě jí stále zněla dědečkova slova. Jemné tóny klavíru i ztichlá příroda kolem jí navracely klid a oči se jí pomalu začaly klížit. Vtom venku zaskučel silný poryv větru a rozlehlo se zaburácení hromu. Následovaly další a další ohlušující rány a nakonec se ozval úder přímo děsivý. Polekaná dívka zvedla oči a v dálce spatřila malý dvoumotorový letoun zaklesnutý mezi vrcholky stromů. Letadlo bylo v plamenech.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vlk a lev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.