Ukrajina
na dosah

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Irina Korotyč

Ukrajina na dosah – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Úvod

Jmenuji se Irina a jsem uprchlice.

Jsem rusky mluvící Ukrajinka z Krymu. Před 22 lety jsem se přestěhovala do Kyjeva, od té doby tam pracuji. Krym pro mě byl vlastí, domovem, oporou – dokud ho na jaře 2014 neokupovala a neanektovala sousední země jménem Rusko.

Jmenuji se Irina a jsem uprchlice.

Válka přišla do mého domu na klidném předměstí Kyjeva. Válka mě donutila vzít tříletého syna a utéct. Válka mě přivedla do Česka – stejně jako statisíce mých krajanů.

Jmenuji se Irina a jsem uprchlice.

Jediné, co chci, je vrátit se domů. Nejsem v exilu ani v emigraci, jsem v evakuaci. A tady, v evakuaci, chci uspořádat své deníkové záznamy a útržky poznámek. Svoje rozhovory s přáteli a blízkými. Někteří z nich uprchli před válkou a skončili v Česku. Někteří našli útočiště v jiných zemích. Někteří zůstali na Ukrajině a drží linii. Všichni, o kterých píšu, jsou mi blízko, na dosah ruky – buď mojí nebo mých známých.

Dnes přišla válka k nám domů. Budu vám vyprávět naše příběhy. Protože celý civilizovaný svět má teď válku na dosah ruky…

Z DENÍKU

24. února 2022

V pět hodin ráno nás probudily dva hlasité výbuchy.

Zbytek je ve zprávách. Před svítáním vyhlásil krvavý upír Putin invazi a zahájil rozsáhlou ofenzívu. Východ, západ i jih jsou v plamenech. Letecká bitva u Hostomelu, Charkov pod palbou, boje u Kachovky, výbuchy po celé zemi. Právě teď je v Kyjevě letecký poplach.

Hlavu mám chladnou a překvapivě jasnou. Volaly jsme si se sestrou Ženěčkou, mým dvojčetem. Před čtyřmi dny odjeli s dětmi lyžovat do Bukovelu.[1] Zatím nevíme, co si říct.

1 Bukovel je moderní lyžařské středisko na jihozápadě Ukrajiny; má přes 60 km sjezdovek.

Volala mi vzlykající kamarádka Tijna. Dnes ráno k nám měla přiletět z Londýna, měla jsem v plánu, že pro ni po snídani pojedu na letiště Žuljany. Ranní výbuchy. Všechno nasvědčuje tomu, že právě z Žuljan. Letiště bylo bombardováno a je od nás docela blízko.

Krvelačný upír vyhlásil speciální operaci k demilitarizaci a denacifikaci Ukrajiny. A dodal, že jestli se někdo pokusí zasáhnout, bude toho těžce litovat, protože je odhodlán ke všemu.

Jsme sami. A musíme se postavit armádě zombie. Staráme se jeden o druhého, pomáháme armádě.

Nikam nejedeme. Tohle je náš domov a naše země.

Pomodlete se za nás, kdo to umíte.

A nám nezbývá než to přestát.

Стоїмо! Слава Україні! Смерть ворогам![2]

2 Ukrajinská hesla: Vydržíme! Sláva Ukrajině! Smrt nepříteli!

ZE ZPRÁV

Z RUSKA

24. února v ranních hodinách vyslalo Rusko na území Ukrajiny vojsko a provedlo úder na ukrajinské objekty. Ruský prezident Vladimir Putin označil svůj rozkaz jako speciální operaci, jejímž cílem – podle jeho slov – je ochrana samozvaných (Ruskem nedávno uznaných) donbaských republik a „denacifikace Ukrajiny“.

Ruské ministerstvo obrany záhy uvedlo, že zneškodnilo ukrajinskou protivzdušnou obranu a zničilo vojenskou infrastrukturu ukrajinských letišť. Ukrajinská strana tuto informaci nepotvrdila.

Už si nepamatuju, jestli jsme 24. února měli oficiální zprávy o mrtvých civilistech. Ale určitě vím, že toho dne můj muž Kolja ztratil rodiče a syn Filip ztratil dědu a babičku. Koljovi rodiče žijí v Moskvě. Byli jsme pravidelně v kontaktu, volali jsme si, posílali jsme jim fotky. Koljova maminka k nám jezdila, pár dnů u nás vždy bydlela a starala se o vnuka. Byla šťastná, že její syn má takovou úžasnou rodinu, takový velký a pěkný dům na předměstí Kyjeva.

24. února odpoledne napsala Koljovi obvyklou otázku:

„Jak se máš, co děláš?“

Odpověděl stručně: „Dávám spát Filipa.“

„A kde je Irina?“

„Dole.“

„A co její práce?“

Na to Kolja napsal: „Mami, dnes nás probudily výbuchy. Ruské rakety bombardují Kyjev a Ukrajinu. Fakt tě zajímá, jak to má Irina s prací?!“

Pak už se neozvali.

Nezajímali se, co dělá jejich syn, jak se má vnuk. Po všech těch hrůzách, co zažila předměstí Kyjeva, se nezeptali, jestli jsme živí. Jestli náš dům ještě stojí. Nevím, jak si to vysvětlit. Ostatně po tom, co jsme prožili, už to ani nechci. Já jsem sirotek dávno – máma a táta leží v hrobě na sevastopolském hřbitově. 24. února osiřel i můj muž.

Z DENÍKU

25. února 2022

Všichni nám píšou, ptají se, jak jsme na tom.

Milí moji, jsme pořád doma, na předměstí Kyjeva. Nemusíte se o nás bát, jsme vybaveni mnohem líp než mnozí jiní – máme totiž rodinný dům, nežijeme v paneláku. Máme velký suterén, kde se dá schovat. Je zařízený na bydlení. Zatím máme elektřinu, plyn, vodu i teplo. Máme mangal, buržujku i kazan.[3] Takže vlastně – když nám sem nic nepřiletí, jsme v pohodě, všechno zvládneme.

33 Mangal je druh zahradního grilu, buržujka jsou malá kamna na dřevo a kazan je kotlík na vaření venku pro větší počet lidí.

Psychicky je to horší – včerejší první den byl čiré zoufalství a bezmoc. Bezcílně jsem chodila po domě a snažila jsem se přijmout, že se to stalo, že se tím ruší a boří celý můj uspořádaný život, podnikání, a že jediné, na co se musím soustředit, je přežít a udržet Ťuvočku, jak říkáme Filipovi, v bezpečí. Pořád si nemohu odpustit, že jsem včera v návalu zoufalství nebyla schopná učinit několik velmi důležitých rozhodnutí – například pořádně uzavřít kancelář a převézt k sobě kolegyni s kočkou. Po zavření mostů se k ní už nedostanu. Takže teď je ve výškové budově na levém břehu[4] a mně se při té představě dělá špatně.

44 Řeka Dněpr rozděluje Kyjev na východní a západní část. Východní břeh je tradičně tzv. „spacím rajónem“, tedy oblastí s výškovými budovami, kam lidé jezdí hlavně přespat.

Dnes jsem sebrala síly a jela do kanceláře. Bylo to trochu děsivé – město zelo prázdnotou, a zrovna když jsem zaparkovala u kanceláře, začalo to kousek ode mě bouchat. Nevím, na jaké cíle ty okupanstké kurvy mířily – zda na Univerzitu národní gardy na Solomenské nebo na vlakové nádraží, každopádně bomby dopadly na nedostavěnou výškovou budovu vedle ústředního matričního úřadu. Díkybohu tam nemělo co hořet, tak ani nevznikl požár a já jsem se v pořádku vrátila domů.

Často to kolem nás bouchá a to pak spěcháme dolů. Filip si uvědomuje, že jsme ve válce a musíme se moc rychle dostat do suterénu. Pravda, někdy se ptá: „Válka skončila?“ A když se později probudí, řekne: „Jdeme domů!“

Jsme sice doma, ale on moc dobře ví, že se vše změnilo, a chce zpátky – „domů“…

ZE ZPRÁV

Z RUSKA

Ruské ozbrojené síly nebudou útočit na obytné čtvrti ukrajinského hlavního města, uvedlo ruské ministerstvo obrany.

Z DENÍKU

26. února 2022

Zprávy jsou strašné. Ostřelování v Charkově, Černihivu, Sumách, ruiny v Žytomyru, boje u Kachovky, v Kyjevě neutichají sirény. Ráno dopadla raketa na výškovou budovu na ulici Lobanovského. Podívala jsem se na fotku a zamrazilo mě. Ten dům dobře znám. Tam, přímo nad tou hrůzostrašnou dírou je kancelář mých kamarádů a společnosti Estet. Byla jsem tam mockrát a mám to tam ráda. Je to místo s „nejlepším výhledem na západ slunce“, měli jsme tam na příští týden domluvenou schůzku. Všechno, co kamarádi budovali 20 let, pokrývá černočerný prach…

Přímo naproti přes cestu mají dům naši kamarádi Olga a Viktor…

PŘÍBĚH OLGY A VIKTORA

Je to strašně divná zkušenost – balit si věci, aniž byste věděli, kam jedete a na jak dlouho. A k tomu přidejte ještě jednu neznámou: nevíte, jak pojedete.

Jasně, vyjedete autem. Ale co když bude cesta rozbombardovaná nebo když auto začnou ostřelovat? Co když budete muset jít pěšky? Jak dlouho a jak daleko? Co si můžete vzít s sebou? Bez čeho se vy a vaše děti neobejdete? Dokážete najít na noc střechu nad hlavou, nebo budete muset spát v autě? Nebo někde na cestě, v lese? Co vzít sobě? A co pro děti? Co nechat doma? A na co si dát pozor?

Téma blížící se eskalace vyplnilo ukrajinský mediální prostor už několik týdnů před válkou. A zrovna v předvečer války si Olga vyslechla rady známého vojenského odborníka. Říkal, že v případě rozsáhlé války se velké město stává pastí a na jeho opuštění jsou tři dny. Podrobně vysvětloval, jak zorganizovat odjezd a co si sbalit. Na co se připravit po cestě. Neřekl ovšem, kam jet a na jak dlouho. Odpověď na tuhle otázku tedy Olga 24. února ráno neměla.

Balila věci – pro sebe a pro děti. Dívala se na třesoucí se ruce svého muže. Obešla okolí a hledala protiletecké kryty. Jenže namísto bezpečných útočišť našla jen nevhodné sklepní pasti. V případě poplachu nebude kam utéct. Olga zavolala matce, která taky žije v Kyjevě se svým manželem Miroslavem, původem Čechem. Nakonec se rozhodli – pojedeme na Západ a uvidíme, co dál. V jednom autě byla Olga s manželem, děti a kočka. V druhém máma s Miroslavem.

Večer druhého dne války dorazila celá rodina do Vinnycje a zázrakem našla nocleh v hotelu.

Sakra! Ani nejlepší odborník vám nepřipomenul, že když utíkáte s kočkou, máte jí vzít nejen krmivo, ale i záchod.

Trošku je uklidňovalo, že jejich útočiště mělo protiletecký kryt. Jenže v noci už byl hotel přeplněný a začaly houkat sirény. Během noci a rána museli do krytu šestkrát. Nejděsivější bylo, když museli tahat dítě ze sprchy: „Ťomo, je letecký poplach, obleč se, musíme se schovat.“ Děti – šestiletý Ťoma a devítiletý Nazar – byly překvapivě ukázněné a disciplinované. Při třetím poplachu se chlapci oblékli, vzali si své „nouzové batůžky“ a dolů se vydali dřív než rodiče. Miroslav je při těle, takže se při každém sestupu do krytu ze třetího patra zadýchával. Olga si mlčky vyměnila pohled s mámou: co kdyby dostal infarkt?

Po šestém poplachu se rozhodli jet dál. Kouzelná síla Facebooku a kontakty kamarádů jim pomohly najít další zastávku u Ternopilu. Malý domek, mazanka[5], zanedbaný byt, paní domácí se na děti dívá se slzami v očích. Jak dlouho se tu dá zůstat? Nanejvýš pár dnů. Tady na kraji města kryt není. Vyjí sirény. Kam dál?

55 Domek se stěnami vymazanými hlínou.

Další útočiště je v Ivanofrankivské oblasti – malý hotel, jehož majitel okamžitě začal fungovat ve válečném režimu: „Teď tady mám dvacet lidí, šest psů, leguána a tři kočky, když počítám i tu naši. Nebojte se, všechno bude dobrý.“

Tam v horách bylo divné ticho. A pouhý pohled na toho velkého, sebejistého muže byl uklidňující. Lidé, kteří přijeli s vyděšenýma, uplakanýma očima, popíjeli v úzké kuchyňce čaj.

Třetí den se uklidnili natolik, že se dokonce začali usmívat a čtvrtý den už se zapojovali jako dobrovolníci a chodili balit humanitární pomoc. Navzdory stísněným podmínkám se tohle útočiště zdálo jako ostrůvek klidu a bezpečí. Co tady zůstat? Ale Viktor, Oljin muž, pátého dne rozhodně řekl: „Ještě jeden den si odpočiňte a pak musíte odjet.“

Viktor učinil rozhodnutí, které Olga odmítala přijmout: poslal ji a děti do Česka, do bezpečí, spolu s maminkou a s Miroslavem. S tím, že on sám narukuje.

A tak ke všem nezodpovězeným otázkám přibyla další: Kdy zase uvidím manžela a děti tátu? Na přemýšlení, jestli se ještě vůbec někdy uvidí, neměl sílu nikdo…

Je těžké vyjádřit slovy všechno, co pro nás Česká republika a její občané udělali. Pro Olgu s dětmi se našel byt v Týně. Sousedi jim přinesli sladkosti, hračky a dětské oblečení. Když jí Miroslavův šéf bez jediné otázky podal obálku s penězi, byla Olja zmatená – copak to jde vzít si peníze od cizího člověka? „Potom jsem pochopila, že to nedělají jen pro nás, ale i pro sebe. Bolí je srdce, chtějí pomoci a skrze mou osobu pomáhají Ukrajině…“ V té době, kdy nikdo z nás nevěděl, co dělat, přicházela řešení sama od sebe. Jednoho dne jim zavolala Víťova sestra: „Mám pro vás nabídku na bydlení v Praze, za týden tady bude na tři měsíce volný byt, přijeďte!“

Teď Olga sdílí pražský byt s mou sestrou Ženěčkou. Dvě matky, čtyři děti – Olze a Ženěčce se děti narodily velmi blízko sebe – starší s odstupem jednoho dne, mladší s odstupem šesti měsíců.

Dostat děti do školy se jim bohužel nepovedlo. Čeští příbuzní dokázali zařídit setkání s ředitelkou blízké školy. Soucitně se dívala na ztichlé dívky: „Jejda, vy máte dětí!“, ale pomoci nedokázala. „Naše škola pro vás není spádová, musíte do školy podle místa bydliště.“

U vchodu do školy „podle místa bydliště“ byl strážník a strohá cedule: „S dotazy se prosím obracejte na e-mail…“ Žeňa s Olgou napsaly, ale odpověď nedostaly. Děti byly převedeny na online výuku v ukrajinské škole.

Zatímco starší, devítileté, se mohou učit samy, mladším je potřeba pomáhat a sedět u nich. Ze života se tak stal film Na hromnice o den více: vstát, dát si snídani, posadit děti k výuce, mít pod kontrolou ty mladší, uvařit oběd, jít s dětmi na procházku, udělat úkoly, dát jim večeři, uložit je do postele, vstát, dát si snídani…

Práce se do tohohle řádu vměstnává těžko. Malý finanční příspěvek umožňuje uživit děti. Česká republika se nemusí obávat, každý haléř vyplacený uprchlíkům jako příspěvek se okamžitě zase vrací do české ekonomiky.

Za tři týdny vyprší doba, na kterou Olga a Žeňa dostaly byt. U konce je trpělivost pohostinného Česka, u konce jsou i síly a prostředky všech, co jsou ochotni pomáhat.

Jen raketové útoky na Kyjev neberou konce. A stejně tak nekončí ani ty věčné zpropadené otázky: kam jet? A na jak dlouho?

Z DENÍKU

26. února 2022, večer

Ve zprávách právě hlásili, že na Jižní nádraží dopadla raketa. Jsou tam tisíce lidí a evakuačních vlaků. Jsou tam mámy se svými dětmi. Nemůžu dýchat…

Naštěstí v oblasti nádraží dopadly jen střepiny ze sestřelené rakety. Došlo k poškození teplovodu, ale obešlo se to bez obětí na životech. Dozvěděli jsme se o tom večer. V tu chvíli jsem nevěděla, že zrovna v téže době se snažila do evakuačního vlaku Kyjev–Varšava dostat i Ira Koval. Příběh její evakuace jsem si vyslechla až při našem setkání v Praze.

PŘÍBĚH IRY KOVAL

Vlak 26. února byl už druhý evakuační vlak Irinina života. První zažila v Doněcku, v létě 2014, když se dvěma dětmi vystála tisícihlavou frontu k pokladně a požádala o „jakékoli jízdenky na jakýkoli vlak“. Dostala dva lístky do Kyjeva. Měli boční místa[6] v lůžkovém vlaku, starší syn spal nahoře a Irina se čtyřletým Míšou dole. Irinin manžel zůstal v Doněcku se svou zdravotně postiženou matkou, odešel až nějakou dobu po nich.

66 Boční místo znamená místo do uličky, která je průchozí pro všechny ve vlaku.

V Kyjevě na ně už čekala Irinina starší dcera, která tam studovala. Začali žít nový život – pronajali si byt, začali pracovat. Starší dcera školu brzy dokončila a našla si práci v České republice. Začátkem roku se za ní Ira chystala přijet, protože byli v očekávání vnučky. Letenky do Prahy měli na březnové datum.

24. února jim dcera volala s pláčem – přijeďte, prosím, přijeďte okamžitě, dokud se odtud ještě můžete dostat, jinak se tady zblázním!

Letadla nelétají, letiště jsou zavřená – cesta zbývá jediná: nějakým vlakem, jakýmkoli, hlavně na Západ, a dál uvidíme. Irinin manžel zůstal v Kyjevě. Ira sbalila malý batoh pro sebe a syna Míšu – útěk z Doněcka ji naučil, že nemá cenu brát zbytečnosti. Hrozně dlouho čekali na taxík, aby se dostali na nádraží. Auto konečně dorazilo.

„Odkud jste?“ zapředla Ira rozhovor, když si sedla do taxíku.

„Z Doněcka!“ odpověděl řidič.

„Jasně, jenom Doněčané jsou teď ochotni jezdit po městě.“

„Však my jsme zvyklí,“ odpověděl taxikář. „Přežili jsme válku tam, přežijeme i tady.“

Na nádraží to bylo peklo. Na možnost odjet čekaly tisíce lidí. Nějakým zázrakem se Iře podařilo vystát frontu k pokladně a koupit lístky na evakuační vlak Kyjev–Varšava. Když se jim s Míšou povedlo hustým davem projít na nástupiště, bylo ovšem jasné, že jim žádné jízdenky na světě nepomohou: vlak měl jen tři vagóny a dav těch, kteří chtěli dovnitř, zaplavil celé nástupiště.

Když začal nástup, přišlo oznámení: jenom matky s dětmi. V tu chvíli se nádraží otřáslo výbuchem a vypukla panika. Dav tlačil, mámy se snažily přitáhnout si děti k sobě, Iru strhl lidský proud a vyklouzla jí Míšova ruka. „To je moje dítě, můj syn!“ křičela zoufale na policistu, který se snažil obnovit pořádek. Ten se rychle zorientoval a postrčil Míšu k ní.

Z vlaku se vynášely kufry, pro zavazadla tam nebylo místo. Ženy objímající svoje děti seděly všude – na lůžkových místech i na podlaze, v chodbičce i na záchodě. Když se vlak rozjel, ozval se křik – nějaká žena, které se podařilo nastoupit do vlaku, křičela, že její dcerka zůstala na nástupišti… Jak to s nimi dopadlo, Ira neví, v nastalém zmatku se přestala orientovat.

Kdosi se zeptal průvodčího, jak dlouhá bude cesta. Průvodčí – jeden na celé tři vagóny – odsekl: „Nemáme jízdní řád, dej bůh, abychom projeli Žytomyrskou oblast!“

Žytomyrskou oblast se jim ale projet nepodařilo – probíhaly tam boje. Vlak dlouho stál někde v polích. Irinina sousedka, starší paní, dostala srdeční záchvat, dusila se – ve vagónu nebylo co dýchat, okna byla zavřená a cestujících pětkrát víc, než konstruktéři plackartového vozu zamýšleli. Nebylo odkud přivolat lékařskou pomoc. Cestující ji vyprovodili ven – dál jet nemohla. Kam asi šla, uprostřed noci, v poli…?

Za tři hodiny byla stanovena jiná trasa a vlak se konečně rozjel – nejdřív zpět na východ, pak na jih. Byla to dlouhá objízdná cesta a trvala více než 24 hodin. Bez jídla a vody, bez WC, protože i tam byli nacpaní cestujcí, bez zastávek. Někomu se podařilo propašovat do vozu kočku, která se dostala ven z přepravky a utekla. Protože chodit po vlaku bylo fyzicky nemožné – všude stáli nebo seděli lidé – tato informace putovala z jednoho konce vozu na druhý ústně, od člověka k člověku. Jako když hrajete tichou poštu: „Ztratila se kočka! Neviděli jste kočku?“ Děti, kterých byla ve voze většina, zkoušely kočku zapáleně hledat, vyčerpané matky už nereagovaly na nic…

Na stolek se naskládalo nějaké oblečení a na tom spali úplně malé děti – roční a tříleté. Na podlaze spaly ženy vsedě, v chodbičce také, na každém spodním lůžku se mačkali 4 lidé. Míša se o horní lůžko dělil s dalšími dvěma kluky.

Ve vedlejším kupé plakala mladá žena s miminkem v náručí. Ve vlaku s ní jel i manžel, který nějakým zázrakem taky nastoupil – byl to jediný muž ve vlaku a tiskl k sobě dvouletého klučinu. Plakala, protože věděla, že muž hranice nepřekročí – v zemi je válečný stav a vycestování pro muže od 18 do 60 let je zakázané. Sousedky ji utěšovaly: přece víte, že je nepouštějí, nač teď plakat, naši jsou taky všichni buď doma, nebo u odvodu… Mladá matka vzlykla a ptala se, jak má být sama se dvěma tak malými dětmi.

Drama mělo zcela nečekané pokračování: z neznámých důvodů vlak projel ukrajinské hranice bez zastavení. Kontrola dokladů proběhla až na polském území, a navíc – co to tehdy bylo za kontrolu? Pustili každého, aniž by doklady nějak zkoumali.

Mladý otec, který nemohl uvěřit svému štěstí, zašátral v tašce s dětskými věcmi a vytáhl odtud tajemnou láhev, zjevně ne se sunarem. Zkoušel oslavit své podivné štěstí se sousedkami z kupé, ale ty to odmítly. S každým douškem byl tatínek veselejší, a protože potřeboval někoho, s kým by se mohl o svoji radost podělit, přesunul se do dalšího kupé a pak do dalšího, kde byl slyšet jeho melodický baryton: „Hóólky! Vy jste všechny tak hezké, takové hodné!“ Mladá žena se znovu rozplakala: „Proč je takový kanec, k čemu mi je?“ A sousedky ji znovu utěšovaly: „Ty ho máš aspoň tady, je s tebou, naši jsou doma nebo u odvodu…“

Druhý den přijel vlak do Varšavy. Když Ira vypráví o Varšavě, chvěje se jí hlas. Dobrovolníci vzali děti do náručí a vedli unavené matky na oběd. Nabídli jim ubytování i pleny, dětskou výživu i jídlo, byli připraveni pomoci čímkoli, co bylo možné. Krom Poláků tam byli i Češi – přijeli svými auty, aby vyzvedli prchající a dovezli je dál. Jednou z nich byla i moje pražská kamarádka Káťa. V prvních týdnech války jezdila se sestrou tam a zpět a braly s sebou ty, kdo potřebovali dál do Česka. Tak se Ira dostala do Prahy.

V dubnu se Iře narodila vnučka. Teď už nejsou v malém bytě ve čtyřech, ale v pěti. Manželovi se stýská v Kyjevě a těší se na jejich návrat. Ira se učí česky a snaží se najít práci: vyžít ze skromného příspěvku jde jen stěží. Když jsem se s ní začala bavit o budoucnosti, o nějakých plánech, Ira neodpovídala, jen se na mě dívala tak bezradně, že jsem se musela otočit. Nechci, aby viděla, že pláču…

ZE ZPRÁV

Z RUSKA

V souladu s požadavkem Roskomnadzoru,[7] adresovaného médiím dne 24. února, mohou být k informování o speciální operaci, již Rusko na Donbasu provádí, použity pouze informace z oficiálních zdrojů ministerstva obrany. Informace, které jsou v rozporu s oficiálními ruskými zdroji, budou považovány za záměrně klamavé.

77 Roskomnadzor je Federální služba pro dozor v oblasti telekomunikací, informačních technologií a masmédií. Byla založena v roce 2008 a podléhá ministerstvu pro digitální rozvoj.

25. února

Roskomnadzor přijal opatření na ochranu ruských médií tím, že částečně omezil přístup na Facebook.

26. února

Roskomnadzor požádal generální prokuraturu, aby omezila přístup k nespolehlivým informacím těchto médií: Echo Moskvy, InoSMI, Mediazóna, The New Times, Dožď, Svobodnaja pressa, Krym.Realii, Novaja gazeta, Žurnalist, Lenizdat.

Podle Roskomnadzoru tato média zveřejnila fake news o ostřelování ukrajinských měst ozbrojenými silami Ruské federace a o úmrtí ukrajinských civilistů.

4. března

Státní duma hned ve druhém a třetím čtení schválila zákon, který zavádí tresty za šíření záměrně nepravdivých informací o akcích ozbrojených sil Ruské federace.

Nejvyšší trest je odnětí svobody na 5-10 let. Pokud by šíření nepřesných informací mělo závažné následky, může trest dosahovat až 15 let ve vězeňské kolonii.

Z DENÍKU

27. února 2022

Plán nevyšel.

Teď už je naprosto jasné, že Putinovi plán nevyšel.

Je jasné, že zamýšlel lehký a rychlý postup – průnik techniky v dlouhých kolonách ze všech stran po celé šířce hranic. Rusové měli obsadit klíčová města a vyvěsit na krajských úřadech tříbarevné hadříky, aniž by se setkali s odporem nebo s lokálními konflikty. V první linii ofenzívy působí ruská pořádková policie OMON. Ti to s demonstranty umí, jsou na to cvičení. Vojáci mají s sebou zabalené parádní uniformy, jsou nachystaní na přehlídku v Kyjevě. Všechno měli ukončit k 27. únoru, aby to hezky vyšlo na den zvláštních jednotek, nebo jak se má další ze svátků pro voliče jmenovat. Putin má zjevně zálibu v symbolických a kulatých datech: 08. 08. 08 – útok na Gruzii, 22. 02. 2022 – vyhlášení nezávislosti ORDLO[8], 27. 2. u příležitosti dne zvláštních operací – nad Kyjevem má zavlát hadr se slepicí. Snadno, rychle a bez krve. Jako na Krymu. Jenže člověk míní a život mění.

88 Název používaný v poslední době pro Ruskem okupované oblasti.

Ano, v roce 2014 na Krymu nebyli ukrajinští vojáci připraveni střílet na ruské vojáky. Jenže o osm let později se situace zásadně změnila. Máme tu Javeliny a Stingery[9], výzbroj NATO a úplně jinou úroveň výcviku. Ale to hlavní je motivace a ochota pálit po okupantech ve vlastní zemi. Takže teď ruským fašistickým okupantům hoří země pod nohama. Rychle postupují, ale pak jsou poraženi a nemají kam utíkat, ani odkud čekat pomoc – prostě proto, že Zločinec vůbec nevzal v potaz scénář odporu.

99 Americké protitankové a protiletadlové přenosné zbraně.

Putinův apel na VSU[10] – „Složte zbraně, sesaďte nacistické feťáky, my se s vámi dohodneme“ – vypadal jako gesto zoufalství. VSU zbraně nesložily, ale pokračovaly v boji proti okupantům za nadšené podpory všeho obyvatelstva. Svět po prvním momentu užaslého mlčení začal kolem Zločince a jeho mocnosti rýsovat sankční kruh, kterým ho odděloval od civilizace spolehlivěji než malomocného.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ukrajina na dosah.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.