Musím tě zradit

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Ruta Sepetysová

Musím tě zradit – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložil Petr Eliáš

I MUST BETRAY YOU

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form.

This edition is published by arrangement with Philomel books,

an imprint of Penguin Young Readers Group, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2022 by Ruta Sepetys

Translation © Petr Eliáš, 2022

Cover design by Theresa Evangelista

ISBN tištěné verze 978-80-7661-577-9

ISBN e-knihy 978-80-7661-628-8 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7661-629-5 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7661-627-1 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Na památku statečných rumunských studentů

21. prosince 1989

Pod zlaceným rámem

SUB RAMA POLEITĂ

Žili ve tmě.

Dýchali stíny.

Ruce vražené hluboko v kapsách, prokřehlé prsty zaťaté v pěst.

Vyhýbali se pohledům ostatních. Pohlédnout do tváře strachu znamenalo riskovat, že je strhne jeho spodní proud. Ale přitom na sobě pořád měli neviditelné pohledy, i v té nejčernější tmě.

Dívali se.

Pořád se dívali.

V Rumunsku se člověk nikdy nezbaví dojmu, že ho někdo sleduje.

Tak se o tom mluvilo. Jako o tíživém pocitu z tušené bouře.

Tenhle příběh nevyprávíme zpaměti.

V hlavním městě Bukurešti žil student, mladík, a ten to všechno zapsal.

Pak se lekl, že udělal chybu.

Když už je řeč o chybách – mnoho lidí se domnívá, že nejděsivější postava spojená s Rumunskem je Drákula. Až se dozvědí pravdu, bude je pronásledovat?

Drákula je smyšlený, s rumunskou historií nijak nesouvisí. Ale v jednom rumunském zámku opravdu kdysi žila jedna krvelačná stvůra. Ten člověk ve své věži prožil čtyřiadvacet let. Drákula si vybíral své oběti, kdežto tenhle netvor si vybral, že bude zlý a krutý...

Ke všem.

Odepřel jim jídlo, elektřinu, pravdu i svobodu.

Občané Rumunska byli pevní a nezlomní, ale trpěli jeho hrůzovládou.

Ptáte se, kolik jich bylo?

Třiadvacet milionů.

Jména a události, které většina světa nezná. A pak –

Kovová bedna. Našla se vedle hrobu. Uvnitř byl rukopis.

A tak jeden chlapec vyprávěl svůj příběh.

Din biroul lui
Cristian Florescu

Bukurešť, Rumunsko

1989

1

UNU

Strach přišel v pět hodin.

Byl šedivý říjnový pátek.

Co kdybych to věděl? Utekl bych. Snažil se schovat.

Jenže já to nevěděl.

V přítmí školní chodby jsem zahlédl svého nejlepšího kamaráda Lucu. Šel ke mně a minul přitom otravnou ceduli, která křičela z betonové zdi.

Noví muži Rumunska:

Ať žije komunismus, světlá budoucnost lidstva!

Jenže má mysl v tu chvíli přežvýkávala něco docela jiného. Něco mnohem bezprostřednějšího.

Škola končí v sedm hodin večer. Když vystihnu správný okamžik, vyjdu ven ve stejnou chvíli jako ona, ta tichá holka s vlasy do čela. Vypadalo by to jako náhoda a působilo nenuceně.

Lucova vysoká hubená postava se objevila vedle mě. „Je to hotová věc. Můj žaludek pojídá sám sebe.“

„Tumáš.“ Podal jsem mu nevelkou hrstičku slunečnicových semínek.

„Dík. Už jsi to slyšel? Knihovnice o tobě vykládá, že mě kazíš.“

Zasmál jsem se. Možná to byla pravda. O Lucovi profesoři říkali, že je hodný kluk, o mně, že jsem sarkastický. Já nešel pro ránu daleko, kdežto Luca by každou rvačku spíš uklidňoval. Měl v sobě určitou horlivost, kdežto já radši pozoroval a hodnotil z odstupu.

Zastavili jsme se, aby mohl Luca promluvit se skupinkou hlučných holek. Netrpělivě jsem na něj čekal.

„Hei, Cristiane,“ usmála se na mě jedna. „Hezký vlasy, to si stříháš nožem?“

„Jo,“ odvětil jsem tiše. „Se zavázanýma očima.“ Kývl jsem na Lucu a pokračoval chodbou sám.

„Žáku Florescu!“

Ten hlas patřil řediteli školy. Soudruh ředitel postával na chodbě a povídal si s kolegou. Přešlápl z nohy na nohu a snažil se působit přirozeně.

Jenže nic nebylo nikdy přirozené.

Ve třídě jsme museli sedět rovně. Soudruh profesor vykládal, hulákal na naši čtyřicetičlennou skupinu hromovým hlasem. My poslouchali, nehybní jako sochy, a mžourali jsme na něj v mdlém světle. Když se zapisovala docházka, hlásili jsme „zde“, ale duchem jsme často byli docela jinde.

Luca a já jsme na liceu nosili tmavě modrý oblek a kravatu. Všichni kluci chodili takhle oblečení. Holky nosily modré zástěry a bílé stužky ve vlasech. Ozdobné nášivky na uniformách označovaly, do které školy chodíme. Ale na podzim a v zimě nebyly uniformy vidět. Zakrývaly je kabáty, pletené šály a rukavice, kterými jsme se snažili přeprat psí zimu v nevytápěné betonové budově.

Zima a tma. Bolavé klouby. Těžko se zapisují poznámky, když necítíte prsty. Těžko se soustředí, když vypadne proud.

Ředitel si odkašlal. „Žáku Florescu,“ zopakoval. „Do ředitelny, prosím. Váš otec vám u mě nechal vzkaz.“

Otec? Do školy nikdy nechodil. Skoro jsem ho nevídal. Šest dní v týdnu docházel na dvanáctihodinové směny do továrny na nábytek.

V žaludku mě najednou tížil kámen. „Ano, soudruhu řediteli.“

Ale poslechl jsem a šel do ředitelny.

Pochopí to vůbec někdo zvenčí? My v Rumunsku poslouchali na slovo.

A poslouchali jsme hodně věcí.

Poslouchali jsme třeba, že v komunismu jsme všichni bratři a sestry. Vzájemně jsme se oslovovali „soudruhu“ nebo „soudružko“, což posilovalo dojem, že jsme si všichni rovni a nejsou mezi námi žádné třídní rozdíly. Dobří bratři a sestry v komunismu žili podle pravidel.

Já taky předstíral, že žádná pravidla neporušuju. Spoustu jsem si toho nechával pro sebe, třeba svůj zájem o poezii a filozofii. A předstíral jsem ještě další věci. Třeba že jsem ztratil hřeben, a přitom jsem prostě jen rád chodil ježatý. Nebo že nevidím, když na mě holky koukají. A taky jsem předstíral, že studiem angličtiny sloužím své vlasti.

„Slova jsou zbraň. Budu moct s našimi americkými a britskými nepřáteli bojovat slovy, nejen puškou.“

Tak jsem to říkal.

Měli jsme brannou výchovu, jmenovalo se to Příprava mladých k obraně vlasti. Se zbraněmi jsme začali cvičit už ve škole, bylo nám čtrnáct. Když se to srovná s jinými zeměmi, je to málo, nebo hodně? Pamatuju si, že jsem si tuhle poznámku naškrábal do svého tajného poznámkového bloku.

Ve skutečnosti má touha mluvit anglicky neměla s obranou vlasti pranic společného. Kolik jsme vůbec měli nepřátel? Nemám ponětí, vážně. Pravda je, že na angličtinu chodila spousta chytrých, tichých holek. Předstíral jsem, že si jich nevšímám. A když budu umět anglicky, porozumím písničkám, co poslouchám na zakázaném vysílání Hlasu Ameriky.

Zakázaném, ano. V Rumunsku byla zakázaná spousta věcí – a mezi nimi moje myšlenky i ten poznámkový blok. Ale já byl přesvědčený, že dokážu všechno dobře skrývat. Koneckonců deky zasmušilosti jsou tlusté a těžké. A leccos se s nimi zakryje.

Vykročil jsem temnou chodbou k ředitelně.

Byl jsem vůl.

Jen jsem to ještě nevěděl.

2

DOI

Vešel jsem do ředitelny. Naše stará vetchá sekretářka zvedla pohled a pak ho zase sklopila. Do očí se mi nepodívala. Vrásčitým prstem ukázala ke kanceláři ředitele.

Žaludek se mi zkroutil.

Místnost bez oken. Strop zašlý od kouře. Všudypřítomný zatuchlý pach plesnivého papíru. A nad jednoduchým hranatým ředitelovým stolem portrét ve zlatém rámu. Tentýž portrét visel po celém Rumunsku – ve třídách, na nádražích, v obchodech, nemocnicích, a dokonce se skvěl i na knihách.

On.

Nicolae Ceaușescu.

Náš milovaný vůdce. Náš hrdina. Vyvrhel velké Komunistické strany Rumunska a upír přisátý na milionech krků. Zakázaná metafora? No jistě.

Nový portrét našeho hrdinu zachycoval se zrůžovělými tvářemi a vlnitými, hustými hnědými vlasy. On a jeho žena, Matka národa Elena, stáli v čele Rumunska čtyřiadvacet let. Na fotografii, na níž byl vůdce ještě mladý, jsem se pohledem dlouho nezdržel. Mé oči přitáhl cizí člověk, který seděl pod ní.

Věk kolem pětatřiceti. Jednolité obočí. Víc pleši než vlasů. Ruce jako tenisové rakety a ramena o dost širší než opěradlo židle.

„Zavři dveře,“ nařídil mi.

Zavřel jsem za sebou dřevěné dveře, ale zůstal jsem stát. Nedostal jsem pokyn si sednout.

Muž se probíral složkou, která ležela před ním. Na fotografii přišpendlené vpředu na deskách byl mladík s rozcuchanými vlasy a světlýma očima. V tu chvíli se mi udělalo mdlo.

Metr přede mnou neseděl jen kus chlapa s jedním obočím a pádly místo rukou.

Kdepak.

Ten muž byl popravčí, černý jezdec a špion. Byl to agent Securitate, obávané rumunské tajné policie. A v ruce měl složku a na ní fotku.

Moji fotku.

„Na každých padesát Rumunů je prý jeden tajnej,“ varovala mě kdysi sestra Cici. „V Rumunsku žije třiadvacet milionů lidí. Tak si to sám spočítej. Agenti jsou úplně všude.“

Říkali jsme jim „modroocí hoši“. Nehledě na přezdívku byli snadno k poznání. Když jste v Rumunsku měli to štěstí a mohli si dovolit auto a vydrželi jste čekat pět let, než vám ho vyrobí, věděli jste, co dostanete. Byla tu jen jedna značka – Dacia. Auta se dělala v několika barvách, bílé, modré nebo zelené. Ale tajní policisté jezdili v černých daciích. Jeden pán z našeho domu jezdil černou dacií. Sledoval jsem ho z balkonu. Z dálky mi připadal zajímavý.

Muž sedící naproti mně taky jezdil černou dacií, tím jsem si byl jistý. Ale ani trochu mě nezajímal.

Bál jsem se.

Agent se zhoupl dozadu a řádně tím potrápil kovovou židli, na které seděl. Očima do mě mlčky provrtával díry a bořil zdi mé sebejistoty. Čekal a čekal, než se díry zaplní strachem.

Pak se zničehonic předklonil. Přední nohy židle dopadly na zem. Naklonil se nad stůl a vydechl na mě pach zatuchlého nikotinu, který se mu držel na zažloutlém jazyku. Jeho slova mě straší dodnes.

„Ty jsi Cristian Florescu,“ řekl. „A dobře víš, co jsi provedl.“

3

TREI

On věděl, co jsem provedl. Co to vlastně bylo?

Většina Rumunů totiž někdy aspoň nějaké pravidlo porušila. Bylo jich moc. A na každý prohřešek číhala fůra lidí, kteří ho ochotně nahlásili.

Jeden písničkář kdysi napsal o životě v Rumunsku nelichotivou písničku. Zavřeli ho do blázince.

U jednoho vysokoškolského studenta našli nepřihlášený psací stroj. Zavřeli ho do vězení.

Za hlasité stížnosti mohl člověk skončit v base jako „politický agitátor“. Jenže já si nikde nahlas nestěžoval. Většinu věcí jsem dělal potichu. Tajně. Tak na co ten agent přišel?

Že by na mé vlastnoručně vyrobené rádio? Na vtipy, co jsem vymýšlel? Nebo na mého průvodce?

Věci v angličtině jsem natajno kupoval od jednoho místního kšeftaře jménem Hvězdář. Čtením anglického kontrabandu jsem si rozšiřoval slovní zásobu. Naposled jsem sehnal pár stránek vytržených z turistického průvodce vydaného v Anglii. Cizojazyčné průvodce a mapy se často zabavovaly lidem, kteří přijeli ze zahraničí. Když jsem si četl ty stránky, došlo mi proč:

Příšerné podmínky v Rumunsku.

Nicolae Ceaușescu. Bezcitný vůdce. Megaloman.

Všichni pod dohledem.

Nejhorší lidské utrpení ze všech zemí východního bloku.

A tohle –

Rumuni jsou inteligentní, pohlední a vstřícní lidé, ale mají zakázáno mluvit s cizinci. Představte si blázinec, který řídí šílenci a jehož pracovníci jsou trestáni za svůj zdravý rozum. Rumunsku je lepší se vyhnout. Vypravte se raději do Maďarska nebo Bulharska, tam jsou podmínky lepší.

Ta poznámka o dohledu byla pravdivá. Každý člověk byl potenciální cíl sledování. Matka země Elena Ceaușescu dokonce vyhlásila, že žádný balkon nesmí být ničím zakrytý. Komunistická strana měla právo všechno vidět, za všech okolností. Všechno patřilo Straně. A ta zase patřila Ceaușescovým.

„Jim se to řekne. Oni nemusejí bydlet v betonovém paneláku,“ ušklíbl jsem se jednou.

„Pššt. To nikdy neříkej nahlas,“ vyjekla máma.

Už jsem to znovu nikdy neřekl, jen jsem si to zapsal do svého zápisníku.

Můj zápisník. Počkat, že by tu byl kvůli němu?

Agent mi pokynul, abych se posadil. Sedl jsem si.

„Víš, proč jsi tady?“ zeptal se mě.

„Ne, soudruhu poručíku.“

„Soudruhu majore.“

Ztěžka jsem polkl. „Ne, soudruhu majore, nevím, proč jsem tady.“

„V tom případě ti to osvětlím. Máš úctyhodnou sbírku známek. Jednu starou rumunskou jsi prodal. Koupil ji od tebe cizinec a ty jsi od něj přijal cizí měnu. Jsi vinen nelegálním obchodováním a budeš soudně stíhán.“

Zamrazilo mě na zátylku. V hlavě se mi roztočil kolotoč.

Stará známka.

Americká dolarovka.

To bylo před dvěma měsíci. Jak dlouho o tom vědí?

„Já tu známku neprodal,“ opáčil jsem. „Dal jsem mu ji. Nejdřív jsem vůbec nevěděl, že mi podstrčil ten –“

Zarazil jsem se. V Rumunsku se slovo „dolar“ vůbec nesmělo vyslovit.

„Našel jsem tu... bankovku... až po několika dnech, když jsem otevřel album. Nejspíš mi ji tam nepozorovaně strčil.“

„Jak ses k tomu Američanovi vůbec dostal? Mluvit s cizinci je zakázané. Každý kontakt s cizincem musíš neprodleně hlásit. To přece víš.“

„Ano, soudruhu majore. Ale moje matka uklízí byt dvěma americkým diplomatům. Má na to povolení.“

Jenže já jsem si říkal, že některé věci se obejdou i bez povolení. Při čekání na mámu jsem se seznámil se synem jednoho z diplomatů. Skamarádili jsme se. Vyměňovali jsme si známky. Povídali jsme si. Nakoukl jsem do jeho zápisníku – a rozhodl se, že si taky takový pořídím.

„Tvoje matka uklízí byty americkým diplomatům. Jak k té práci přišla?“

„Myslím, že... přes kamarádku.“ Opravdu jsem si to nepamatoval. „Já se s tím Američanem dal do řeči, když jsem na ni čekal. Často ji doprovázím domů. Ona potmě špatně vidí a bojí se.“

„Ty tvrdíš, že jsi porušil zákon a přijal jsi od mladého Američana zakázanou cizí měnu, protože se tvoje matka bojí tmy? Matčina porucha nemá s tvým zločinem nic společného. Ale trest za něj dopadne na celou tvoji rodinu.“

Zločin? Na celou rodinu?

Ale já si ten dolar od toho kluka nevzal. Prostě se u mě objevil.

Jak se o něm vůbec dozvěděl?

V hlavě se mi rozezněly máminy a sestřiny prosebné hlasy.

Nikomu nic neříkej.

Pamatuj, Cristiane, že nikdy nevíš, kdo tě poslouchá.

Neupozorňuj na naši rodinu, prosím tě.

Zíral jsem na agenta před sebou. Ruce jsem měl vlhké studeným potem a v hrdle se mi třepotala neviditelná můra. V Rumunsku měla Securitate větší moc než armáda. Tenhle muž nás mohl zničit. Mohl naší rodině nařídit přísnější dohled. Mohl mi sebrat veškeré naděje na univerzitu. Mohl nechat rodiče vyhodit z práce. Nebo něco ještě horšího.

Agent se předklonil a opřel se obřími pálkami o stůl.

„Vidím, že si uvědomuješ vážnost situace. Jsi prý dobrý student, nadaný, a o svých spolužácích toho hodně víš. Mám dneska velkorysou náladu.“

Projde mi to jen s varováním. Vděčně jsem vydechl.

„Mulţumesc. Já –“

„Ty mi děkuješ? Ještě jsi neslyšel, co ti chci navrhnout. Je to prostý návrh, a jak jsem říkal, velmi velkorysý. Dál budeš vyzvedávat matku a doprovázet ji domů. Dál se budeš bavit se synem amerického diplomata. A mně budeš nosit podrobné informace o jeho rodině a domově.“

Nebyl to žádný návrh. Byl to rozkaz, a ten rozkaz navíc porušoval všechny zásady slušnosti. Byla by ze mě krysa, turnător, který tajně donáší na jiné lidi.

Doma bych to nikdy nesměl říct. Byla by to zrada. Měl bych odmítnout. Ale jestli odmítnu, rodina bude trpět. Tím jsem si byl jistý. A pak agent do ticha pronesl poslední větu.

„Pověz mi, co tvůj bunu?“

Şahmat. Mat. Stačilo se zmínit a všechno moje odhodlání bylo to tam.

Věděl o mém dědečkovi. Bunu byl moje světlo, ztělesněná moudrost a filozofie. Bunu věděl, že mě zajímá poezie a literatura. Podporoval mě v tom. Tajně.

„Berou nám sílu tak, že nás přesvědčí, že žádnou nemáme,“ řekl mi jednou. „Ale slova a věty mají sílu, Cristiane. Poznávej tu sílu svou myslí.“

Ta sbírka známek byla jeho poklad. Léta to byl náš tajný projekt.

Měli jsme i jiná tajemství. Jako třeba jeho leukemii. Uhodila na něj úplně nečekaně.

„Nikomu to neříkejte,“ prosila nás neustále nervózní máma.

Ani jsme nemuseli. Všichni viděli, jak se dříve zdravý muž plný energie scvrkl a zešedivěl. Stačilo, aby vzal do ruky pánvičku, a prasklo mu zápěstí.

Agent si odkašlal. „Je to velkorysý návrh. Budeme pracovat spolu. Ty mi budeš nosit informace a já tobě zase léky pro dědečka. Nebude trpět.“

A tak to začalo.

Byl jsem Cristian Florescu, krycí jméno OSKAR.

Sedmnáctiletý špion.

Informátor.

4

PATRU

Vina leze po čtyřech.

Plíží se, krouží a plazí se po tobě. Tiskne ti palce na hrdlo.

A vyčkává.

Vyšel jsem ze školy a byl jsem vděčný, že mě čeká dvoukilometrová procházka domů. Ale s každým krokem se provinilost a strach měnily ve vztek.

Co za člověka se rozhodne týrat někoho, kdo ještě ani není dospělý, a jako páku navíc použije nemocného dědečka? Proč jsem ho neodmítl a neposlal ho i s tou jeho černou dacií někam? Proč jsem tak snadno podlehl?

Ten agent měl složku. Kdo na mě donášel? Spěšně jsem se ohlédl do tmy za sebou. Nesleduje mě někdo?

To jsem ještě nevěděl, jak je to doopravdy: Mnoho z nás někdo sledoval.

Na obloze se tu a tam objevily mraky. Noc byla černá, nikde ani ždibec světla. Po obou stranách se tyčily vysoké popelavé budovy, šel z nich skoro strach. Žít v Bukurešti bylo jako žít v černobílé fotografii. Život ve studených odstínech šedi. Člověk věděl, že někde za hranicemi města jsou kromě betonových a uhelných tónů i jiné barvy, ale nikdy se tam nedostal – vězel v té šedi. Dokonce i můj pocit provinilosti měl šedivou pachuť, jako kdybych spolkl hrst sazí.

Třeba to nebude tak zlé, jak se zdá. Budu donášet jen na americkou rodinu, ne na Rumuny. Rumunské špionážní romány zobrazovaly Securitate jako ochránce před zlými silami Západu. Ale jestli jejich zápletky vycházejí ze skutečnosti, jsou agenti předvídatelní. Třeba se mi je povede přechytračit.

Ano, to jsem si opravdu myslel. Že dokážu porazit Securitate.

Jenže jak si mám poradit s vinou? Ta se přes noc nerozplyne. Doma na mně poznají, že se něco děje.

Rodiče ještě ošálím. Otec byl ustavičně pryč za prací. V posledních letech připomínal spíš stín než živého člověka. Máma měla své starosti a pořád si dělala nějaké seznamy. Podle mě si sepisovala všechno, kvůli čemu se může strachovat. Ale bunu? Toho neoblafnu. A už vůbec se mi to nepodaří se starší sestrou Cici.

A tak jsem si vymyslel historku o zkouškách.

Na univerzitu byl vždycky nával. Třicet studentů se ucházelo o čtyři místa na pedagogické fakultě. Sedmdesát studentů o jedno místo na medicíně.

„Filozofie,“ přikyvoval bunu. „Potrava pro duši. Přihlas se na filozofii. Víš, komunismus je stav mysli,“ vykládal mi a ťukal si přitom na spánek. „Stát hlídá, kolik toho sníme, kolik spotřebujeme elektřiny, kam jezdíme a k jakým informacím se dostaneme. Ale s filozofií jsme pány své mysli. Jen si představ, že bychom sami mohli malovat a budovat krajinu své duše.“

Bunu podobné barvité představy líčil často. Zamýšlel jsem se nad nimi ve svém zápisníku. Jak mám malovat nebo kreslit nápaditě? Jestliže Západ je krabice barevných pastelek, můj život je penál s obyčejnými tužkami.

Doma věděli, že chci jít na univerzitu. Budu dělat, že jsem smutný, protože polovina míst na filozofii ubyla. Cici jen obrátí oči v sloup.

„Ty to všechno bereš hrozně vážně, Cristi,“ řekne. „Spousta Rumunů má diplom z univerzity, a k ničemu jim není. Být intelektuál může být nebezpečné. Radši to nech plavat.“

Říkal jsem si, že mi tu historku určitě zbaští. Budu se tvářit smutně, řeknu, že jsem se učil na přijímačky. Na nic se mě nebudou ptát.

Jenže bunu se pořád na něco ptá.

Co když na to přijde? Nikdy by nepochopil, jak jsem se mohl stát informátorem. Zradit. Byl jsem horší než ta rakovina, která ho požírala.

A pak jsem zaslechl kroky.

To byla odpověď na mou otázku.

Ano, sledovali mě.

5

CINCI

Nadechl jsem se a bedlivě poslouchal. Odvážil jsem se ohlédnout.

Opodál postávala tmavá postava. Nějaká dívka. Pod paží nesla dlouhou tyč. A pak se ozval její tichý hlas, pozdravila.

„Bună.“

„Bună.“ Kývl jsem hlavou.

Popošla blíž a jakoby nic se mnou srovnala krok.

Ve spáncích mi bušila krev.

Liliana Pavelová. Dívka s očima schovanýma za vlasy. Ta, kterou jsem chtěl „náhodou“ potkat po škole. Spředl jsem velkolepý plán s přesným načasováním, ale schůzka s agentem Pádlem mi ho celý zbořila.

Liliana bydlela ve stejném domě jako Luca a studovala angličtinu. Byla tichá, chytrá, s tou svojí hnědou ofinou tajemná a měla chytrý smysl pro humor. Někdy v mých odpovědích byla ironie, kterou soudruh profesor nezachytil. Lilianě však neunikla. A prozradilo ji, jak se snažila utajit úsměv.

Většina studentů se poflakovala ve skupinkách, ale Liliana si často odešla někam číst. Desky mívala pokreslené kytičkami a znameními zvěrokruhu. Někdy jsem měl pocit, že když se na mě dívá, vidí mi až do duše. A líbilo se mi to.

Naše domy stály proti sobě na konci slepé ulice. Lilianin otec měl na starosti dodávky potravin – což byla ve městě, kde většina lidí trpěla hlady, velmi žádaná práce.

Na rozdíl od jiných upovídaných holek se Liliana nebavila jen tak s někým. Když jsme byli mladší, jednou si mě všimla. Stál jsem s ostatními na ulici a ona ke mně zčistajasna přišla a dala mi kousek Gumely.

„To je pro tebe,“ řekla. Kamarádi se mi pošklebovali.

V duchu jsem se vznášel, ale nechtěl jsem, aby to kamarádi věděli.

„Vždyť je to jen šedivá žvýkačka. V puse se ti promění na piliny,“ řekl jsem tehdy a pokrčil rameny.

Byl jsem trouba.

Dodnes si pamatuju ten její smutný výraz. Znovu za mnou přišla až teď, po dvou letech. Mám se jí omluvit, že jsem se tehdy s tou žvýkačkou zachoval jako blbeček? Ne, nejspíš si to ani nepamatuje.

Šli jsme mlčky a do tmy se občas ozvalo ťuknutí hole, kterou Liliana nesla. Pak ji zvedla a namířila vzhůru.

„Jak se tohle řekne anglicky?“

„Streetlights,“ odpověděl jsem. „A abys věděla, v jiných zemích podle mě dokonce i svítí.“

Zasmála se.

Pouliční lampy v Bukurešti nesvítily. Moc peněz. Rumunsko bylo bohaté na přírodní zdroje, ale posledních několik let je náš „hrdina“ vyvážel za hranice a splácel tak státní dluh. Proto byly potraviny a elektřina na příděl.

Prošli jsme kolem dlouhé klikaté fronty lidí před potravinami. Stáli, choulili se před zimou, svírali přídělové lístky a čekali na zbytky jídla, které v nějaké jiné zemi nechtěli.

„Všechno naše maso dostane Rusko. To není fér,“ řekl jednou Luca. „Na nás zbudou jen vlastenci.“

V obchodech bývaly občas k dostání vepřové nožičky a slepičí pařátky. Říkali jsme jim „vlastenci“, protože jako jediné části zvířat zůstávaly v Rumunsku. Černý humor, ale bavil nás.

Ukázal jsem k obchodu. „Denní příděl lahodných vlastenců, hádám.“

„Vlastenců… a taky Gumely, co ji máš tak rád,“ odvětila Liliana.

Vážně se na mě podívala a pak se rozesmála.

Já se taky zasmál a zavrtěl jsem hlavou. „Promiň, byl jsem debil.“

Mlčky přikývla. A pak se usmála.

Snažil jsem se na ni nezírat, ale tu a tam jsem na ni kradmo pohlédl. Ta její fialová šála se nedala nikde koupit. Že by ji pletla sama? Mám se jí zeptat? Věděl jsem, že pod tou šálou má náhrdelník, který pořád nosí – hnědou semišovou stužku se stříbrným přívěskem. Vlasy jí spadaly v měkkých vlnách a končily těsně nad rameny.

Liliana se podívala na frontu a ušklíbla se. V posledních pár letech pocit temnoty přesáhl nedostatek elektřiny. Připadalo mi, že tma je jedovatá, že prosakuje do všeho. Zdalipak to cítila taky tak?

Spěšně se ohlédla přes rameno a pak polohlasem pronesla: „Táta říkal, že Bukurešti se přezdívalo malá Paříž. Rostla tu spousta stromů, všude ptáci, a dokonce i secesní architektura. Pamatuješ si, jak to tu vypadalo?“ pošeptala mi.

„Některé čtvrti si pamatuju. Můj bunu tu míval dům. Vyprávěl mi, že Bukurešť bývala luxusní zastávka Orient Expresu.“

„Vážně?“

Přikývl jsem.

Nezdálo se mi to. Opravdu jsem šel domů s Lilianou Pavelovou. Povídali jsme si. Kdybych mohl říkat, co chci, řekl bych: „Jo, bunu říkal, že po návštěvě Severní Koreje se Ceauşescu rozhodl srovnat město se zemí a postavit Palác lidu a betonové paneláky. Náš milovaný vůdce zlikvidoval kostely, školy a přes třicet tisíc obytných domů, mezi nimi i ten, který patřil bunuovi. Co si o tom myslíš?“

Jenže já si nemůžu říkat, co chci.

Nikdo nemůže.

„Škoda že v naší čtvrti neroste víc stromů,“ řekla Liliana. „Chybí mi ptáci.“

Stromy rostly v parcích a na širokých bulvárech, kde z nich měli užitek všichni. Rodiny, jako třeba ta naše pětičlenná, byly namačkané do jednopokojových bytů v betonových králíkárnách. Díval jsem se na paneláky, které jsme míjeli. Některé nebyly ani dostavěné. Neměly dveře, výtah nebo zábradlí na schodech. Takové betonové kolosy se tyčily po celém městě, šedivá schodiště vedoucí do nikam. Betonové stěny znamenaly betonové obličeje.

Jenže o tom nikdo nemluvil.

Všichni budou žít pospolu! Vše bude po kolektivizaci patřit Straně a lidu! Taková byla mantra. Když Ceauşescu ta slova vyřkl, proťal vzduch dlaní. Aplaudacii, jeho věrní příznivci, se mohli utleskat. Jestlipak se ti, co tak tleskali, aspoň otřásli, když jim prázdným srdcem a opuštěnou duší vál studený vítr? Přemýšlel jsem, jak by se jim mohlo říkat jinak než Aplaudacii. Přisluhovači. Pochlebovači. Nohsledi.

Liliana mě vzala za paži a vytrhla mě tím z myšlenek.

„Ach ne! Cristiane!“

6

ŞASE

Po druhé straně ulice šla holčička a za ní se táhli toulaví psi.

„Neutíkej!“ zavolal jsem na ni. Sebral jsem Lilianě hůl. Tmu proťal výkřik.

Bylo už pozdě.

Psi se na holčičku s divokým hrdelním vrčením vrhli. Zoufale sebou házela a pěstičkami si chránila krk. Zuby hledaly cíl, a když ho našly, tak trhaly. Na ten zvuk do smrti nezapomenu.

Doběhl jsem k ní a vmáčkl se mezi ni a psy.

„Culcat,“ přikázal jsem, strčil jsem jim hůl, aby mohli kousat do ní, a mluvil jsem na ně hlubokým hlasem, abych ukázal nadřazenost. Dobíhali k nám další lidé a schválně dupali. Když psi zjistili, že jsme v přesile, nechali toho a utekli hledat snadnější kořist. Rozpoutala se vzrušená debata o toulavých psech.

„Jestli je nevybijeme, budou zabíjet oni nás!“ kvílela žena.

„Oni za to nemůžou,“ odsekla Liliana.

Toulaví psi. Byli všude. A Liliana měla pravdu, nemohli za to.

Když režim srovnal město se zemí, psi neměli kam jít a zůstali na ulici. Hladověli a divočeli a časem se ta ubohá zvířata naučila lovit ve smečkách. Před měsícem naší profesorce roztrhali dítě v kočárku. Někteří lidé u sebe na obranu nosili hůl, jakou měla Liliana.

Dívka měla úplně potrhaný kabát. Její vlněné rukavice ležely na zemi, celé od krve.

„Jsi pokousaná?“ zeptala se jí Liliana.

„To je jedno,“ vzlykala holčička. „Máma strávila několik měsíců ve frontě, abych měla tenhle kabát. A teď je zničený. Bude se na mě zlobit.“

„Ona to pochopí. Doprovodíme tě domů,“ nabídla se Liliana. Podívala se na mě a já přikývl.

Pohladila natržený okraj mého saka. „Tebe taky napadli,“ zašeptala. „Není ti nic?“

Dotýká se mého oblečení. Stará se o mě. Psi, sako i schůzka s agentem najednou ustoupili někam do pozadí.

„Vůbec nic mi není. Ty jsi v pořádku?“ zeptal jsem se. Přikývla.

Když jsme se s dívkou rozloučili u jejího domu, už jsme nic neříkali. Přemýšlel jsem, jestli Liliana myslí na totéž, co já. Musí se i v jiných zemích děti bát, jestli je nesežerou zdivočelí psi?

Zabočili jsme do naší ulice a já zahlédl známou siluetu s nohama do O.

Hvězdář.

Byl o pár let starší a chodil v leviskách, adidaskách a tričkách západních kapel. Někdy nosil černé boty se stříbrnými cvoky. Nosit oblečení ze Západu nebylo zakázané, ale dalo se sehnat jen na černém trhu a nebylo to snadné. A taky levné. Ale každý ho chtěl.

Když se Hvězdáře někdo ptal, kde to oblečení sehnal, jen pokrčil rameny a řekl: „Znám správné lidi.“ Přemýšlel jsem, jak bych Hvězdáře asi popsal, a napadlo mě slovo podnikavec.

Bydlel u nás v domě. Hvězdář jsme mu říkali, protože přišel o oko a tlusté stehy, kterými měl sešitou kůži přes oční důlek, vypadaly jako pokroucená hvězda. Vedle něj klusali panelákoví psi Fetița a Turbatu. U Liliany v domě krmili Fetițu, Turbatu se chodil najíst k nám. Ale oba měli kdovíproč nejradši Hvězdáře.

Zastavili jsme se před domem. Můj stál vpravo. Její vlevo.

„Promítání,“ zašeptal Hvězdář. „V sobotu. U mě doma. Přijdete?“

„Máme školu,“ namítla Liliana.

„Školu máte přes den,“ na to Hvězdář. „Tohle je zítra večer. Tak co, přijdete?“

Ve tmě jsem Lilianě neviděl do tváře. A tak jsem to prostě zkusil.

„Jo, přijdeme,“ řekl jsem.

„Tak jo, napíšu vás na seznam. A řekni taky svý hezký sestře.“

„Řekni si jí sám,“ opáčil jsem.

„Nezapomeňte peníze. Pět lei za jednoho,“ řekl Hvězdář. Pak se obrátil a i se psy zmizel ve tmě.

Nikdy jsem Lilianu na promítání neviděl. Je možné, že její rodiče znali někoho, kdo měl video. Takové video nebylo zakázané jako psací stroj. Ale bylo drahé a těžko se shánělo. Nejlevnější přehrávač stál pětatřicet tisíc lei, za to měl člověk polovinu auta. Většina rodin potřebovala dacii víc než video.

„Nemusíš tam zítra chodit,“ řekl jsem jí.

„Dobře. Ale… co když chci?“ nadhodila. „Můžu jít s tebou?“

Opravdu to řekla? Snažil jsem prohlédnout tmu a zjistit, jak se tváří. „Jasně. Tak se v devět sejdeme venku.“

Stáli jsme a cítili blízkost toho druhého, ale neviděli jsme na sebe. Byl jsem sám s Lilianou a tma nás ovinula příjemným soukromím.

„Cristiane,“ zašeptala zničehonic. „Přemýšlíš někdy… jestli je to opravdové?“

„Co jestli je opravdové?“

„Ty věci, které vidíme ve filmech – v amerických filmech.“

Byla to zvláštní otázka. Anebo mi tak možná připadala, protože jsem přemýšlel o tomtéž, ale nikdy jsem nenašel odvahu to vyslovit nahlas. Ale taky se mi zdála… jaksi podezřelá. Příliš upřímná.

A pak jsem se zase rozzlobil. Ne na ni – na sebe.

Snažím se s Lilianou Pavelovou dát do řeči už několik měsíců. Konečně jsme sami, povídáme si, domluvíme se na sobotu večer, a místo abych byl blažený, ji z něčeho podezírám?

Bunu měl pravdu. Komunismus je vážně stav mysli.

Ale promítání znamenalo únik. Potajmu se sejít a dívat se na americké filmy nadabované do rumunštiny – bylo to nebezpečné a vzrušující, něco jako vyhrát zakázanou cenu. Světy, které jsme viděli ve filmech, byly na hony vzdálené tomu našemu. A ty neuvěřitelné životy, které jsme sledovali na obrazovce, byly vymyšlené.

Musely být. Nebo ne?

7

ŞAPTE

Mořské ryby! Nesmí chybět na žádném stole!

Elektřina v našem domě fungovala.

Za zavřenými dveřmi praskavě zněl osvětový pořad o mořských rybách. Protože maso nebylo k dostání, nabádali nás, abychom jedli mořské ryby. Ale my čerstvé ryby neměli, jen rybí kosti, z nichž se dal udělat leda řídký vývar. Počítalo se to? Televize jsem si skoro nevšímal. Anglický průvodce to vystihl přesně:

V Rumunsku funguje jeden televizní kanál. Koupit se dá jedna značka televize. Stát vysílá dvě hodiny nudného programu denně, především propagandu a chvalozpěvy na Ceauşesca.

Plahočil jsem se po betonových schodech k našemu bytu v nejvyšším patře. Bydlet v paneláku bylo jako žít v betonovém prádelníku. Každé patro rozdělené na stejné přihrádky pro každou rodinu. Stoupal jsem vzhůru a fackoval mě pach benzinu a nevyžádané informace.

První patro – pláč hladového dítěte.

Druhé patro – opilec křičí na manželku.

Třetí patro – cinkot řetízku splachovadla.

Čtvrté patro – kašel dědečka s leukemií.

Stejně jako si člověk mohl být jistý, že tu nemá žádné soukromí, mohl si být jistý i tím, že správce domu donáší Securitate.

Strana měla koneckonců právo vědět všechno.

Všechno náleželo Straně.

A Strana sledovala – všechno.

„Štěnice, všude jsou štěnice,“ bědoval bunu. „Samé Philipsy, uvnitř i venku.“

Philips se říkalo odposlouchávacím zařízením, která prý byla opravdu všude: ve zdech, v telefonech, v popelnících. A tak ve všech rodinách platilo stejné pravidlo:

Doma se šeptá.

Moji mámu ta neustálá hrozba dohledu hlodala. Ruce se jí třásly. Ustavičně těkala očima. Její postava připomínala cigarety, které kouřila. Našel jsem si slova, kterými její stav popsat, a zapsal si je do zápisníku: Nervózní. Vynervovaná. Vyklepaná. Vyděšená.

Mít vedle sebe mámu bylo jako žít s granátem. Tu a tam ji někdo odjistil, ona vybuchla, říkala strašné věci a pak plakala. Na rodinné fotografii se máma dívá jiným směrem než my, jako by viděla něco, co nikdo jiný nevidí. Neustále nás prosila, abychom šeptali a všechno tajili.

Měl jsem ji poslechnout.

Jenže já měl pocit, že jsem nejchytřejší na světě. Nedošlo mi, že si pletu inteligenci s arogancí. Vážná chyba. A teprve první z mnoha. Ale i já věděl, že šeptat se musí.

V naší malé přihrádce bydleli čtyři „šeptači“ a bunu.

Ten šeptat odmítal. Jestli si knihovnice myslela, že mám na Lucu špatný vliv já, tak bych jí přál poznat mého skutečného hrdinu bunua. Obdivoval jsem jeho statečnost. A taky jeho vynalézavost. Díky němu jsme měli v malém kuchyňském výklenku vmáčknutý zakázaný gauč.

„Mně je jedno, že je to proti pravidlům,“ oznámil nám bunu, když se nastěhoval. „Pět lidí v tomhle maličkatém bytě? Potřebuju si mít kde lehnout a v kuchyni je největší teplo.“

S gaučem zbývalo v kuchyni ani ne třicet centimetrů na stání u dvouplotýnkového vařiče a maličkého litinového dřezu nebo na poslouchání rádia.

Kromě gauče a šicího stroje Ileana, který patřil Cici, byl náš byt stejný jako všechny ostatní. Obytnou část tvořil oválný stůl a židle, úzký příborník a rozkládací pohovka. Než se k nám nastěhoval bunu, máma a sestra spaly v ložnici a já s tátou na rozkládací pohovce. Když přišel bunu, vysvětlil nám, že to máme zařízené úplně špatně.

„Manželé mají spát spolu. Gabrieli a Mioaro, vy si vezměte ložnici. Cicilia po večerech šije, takže ta bude mít pohovku. Já budu spát v kuchyni.“

„Jestli pohovku dostane Cici, kde budu spát já?“ otázal jsem se.

„Ááá,“ řekl bunu a zamával na mě prstem. „Mladý pán potřebuje svůj vlastní prostor, co?“

Doufal jsem, že mě bunu nebude už dál ztrapňovat. Nepokračoval. Místo toho se domluvil s mámou a tátou a já dostal vlastní „prostor“. Vedle vstupních dveří měl každý byt komoru. Jednu uzounkou komoru pro celý byt.

„Když budeme dost nápadití, předěláme ji tak, že Cristi bude mít svůj vlastní pokoj.“

Vlastní pokoj. Přesně tak, bydlel jsem v komoře.

Spíš se krčil v komoře.

Uspořádání jsem si poznamenal do zápisníku:

•Jeden nemocný, leč odvážný dědeček na zakázaném gauči v kuchyni.

•Věci z komory přestěhovány a proti předpisům přikryty na balkoně Matky Eleny.

•Jeden teenager zavřený v komoře. Vyrábí antény k rádiu, píše protistátní vtipy, myslí na Lilianu Pavelovou a ukrývá tajný zápisník s názory na Rumunsko.

Když jsem vypisoval všechny přečiny, vzpomněl jsem si na agenta Securitate. Takovéhle věci zřejmě budu muset hlásit o té americké rodině. Věci, kterými jsem sám vinen.

Ano, byl jsem vinen.

A když jsem ten den stoupal po schodech, najednou mi to došlo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Musím tě zradit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.