Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Chloe Neill v nakladatelství

FANTOM Print

Upíři z Chicaga

Holky někdy koušou

Kousnutí páteční noci

Dvojí kousnutí

Na ostří špičáku

Až do dna

Mrazivé kousnutí

Pravidla hry

Hořké sousto

Divoká karta

Krvavé hry

Temný dluh

Midnight Marked *

* Připravujeme, český název bude upřesněn

Copyright © Chloe Neill, 2015

Translation © Petra Kubašková

Cover © Tony Mauro

ISBN 978-80-7594-474-0 ePub

ISBN 978-80-7594-475-7 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Díky Jocelyn Bourbonierre za pomoc s francouzskými obraty.

Nikomu nepůjčuj a sám si také nevypůjčuj…

William Shakespeare

Kapitola 1

Chytrá holka

Začátek dubna

Chicago, Illinois

V Chicagu byla dvě roční období: zima a pak doba, kdy se staví. Když zrovna nesněžilo, silnice Dan Ryan byla zúžená oranžovými kužely, případně byla zavřená dolní část Wackeru. Životy nás, Chicaganů, se řídily sněhem a provozem na silnicích.

Do těchto dvou období se musely vmáčknout ostatní aktivity, které také definovaly život mnoha lidí tady v Chicagu. V baseballové sezóně to byly souboje Cubs versus Sox. Když nastala turistická sezóna, tak jste turisty buď obsluhovali, nebo na ně ječeli, případně obojí – to když jste byli zaměstnaní v Billy Goat. Na léto se otvíraly pláže. A po několik vzácných týdnů byla voda v Michiganském jezeře dokonce tak teplá, že jste si v ní mohli zaplavat.

Ne že bych poslední dobou měla moc příležitostí jít se opalovat nebo skočit se vykoupat. Pro upíry se nevyráběl dostatečně silný opalovací krém.

Když se ale kolem začalo probouzet jaro a asfalt rozkvetl neonově oranžovými květy stavařských kuželů, dokonce i upíři ze sebe setřásli zimu. Pak jsme vyměnili prošívané bundy, elektrické zahřívací dečky, zimní boty a kukly za tílka, sandály a noci strávené na teplém jarním vzduchu.

Dneska v noci jsme seděli na dece na trávníku v Olivovém parku Miltona Leeho. Tahle plocha plná zeleně a fontánek poblíž Navy Pieru byla pojmenována po vojákovi, který položil život za záchranu druhých, a za tuto oběť mu byla posmrtně udělena čestná medaile. Ve městě už byl vesměs teplý jarní vzduch a my jsme toho využili a našli si tiché místečko na piknik, kde jsme slavili konec dlouhé a studené zimy. Ve dvě hodiny ráno jsme měli jistotu, že v parku bude klid.

Ethan Sullivan, Mistr cadoganského Domu a nyní jeden z dvanácti členů nově vzniklého Shromáždění amerických Mistrů, seděl vedle mě na patchworkové dece, koleno jedné nohy pokrčené, druhou nohu nataženou a rukou opisoval malé kroužky na mých bedrech, zatímco jsme sledovali, jak před námi poblikávají světélka chicagského panoramatu.

Ethanovo vysoké a štíhlé tělo bylo samý vyrýsovaný sval a pevná plocha, zlatavě blond vlasy mu sahaly po ramena a rámovaly ostře řezané lícní kosti. Zelené oči měl hluboko posazené a nad rovným nosem se klenulo panovačné obočí. Byla jsem jeho Podřízená upírka a také cadoganská Ochránkyně a momentálně jsem pociťovala totální úlevu, že zima konečně pustila město ze svých spárů.

„Tohle není špatný způsob, jak strávit večer,“ řekla dívka na dece vedle té naší. Jasně modré vlasy měla zapletené do složitého copu, který jí splýval po rameni. Ústa tvaru Kupidova luku se usmívala a dívčinu ruku svíraly dlouhé prsty jejího přítele. Ten byl dobře stavěný, s oholenou hlavou, pronikavě zelenýma očima a plnými rty. A stejně jako ona byl čaroděj. Ujížděl na tričkách s provokativními nápisy a pro dnešní noc zvolil černé triko s čistě bílým nápisem vepředu: TO CHCE KLID A KULOVÝ BLESK.

Mallory Carmichaelová byla moje nejstarší kamarádka a Catcher Bell byl její milý a spolubydlící. Catcher pracoval pro mého dědečka Chucka Merita, ombudsmana pro Nadpřirozené ve městě.

„To fakt vůbec není špatný způsob,“ souhlasila jsem. „Byl to moc prima nápad.“ Napila jsem se z lahve Sweet Summer Blood4You, směsi krve a limonády, která mi – proti mé vlastní vůli – chutnala. Pití bylo dobré a vzduch sladce voněl jarem a bílými kvítky, které se snášely ze stromů jako sníh a tvořily souhvězdí na čerstvě vyrašené trávě. Na kůži na bedrech mě hřála Ethanova ruka. Tohle se vážně už téměř podobalo dni strávenému na pláži. Jako náhražka to bylo rozhodně fajn.

„Myslím, že trocha čerstvého vzduchu nám prospěje,“ pronesla Mallory. „Tahle zima byla dlouhá.“

Dlouhá – to bylo to nejslabší ze všech slabých slov. Během téhle zimy jsme se totiž museli vypořádat s vraždou, s ublížením na zdraví a nesnesitelnou dávkou žalu, a k tomu ještě přibyly epizody, v nichž se Mallory ocitla v rukou sériového vraha a kdy Ethan málem přišel o život. Ethan byl nakonec v pohodě a Mallory se už taky dávala dohromady, a díky tomu incidentu se ještě více sblížila s Catcherem.

A z dovolené, kterou jsme si s Ethanem nedávno vzali – během výletu do Skalistých hor v Coloradu jsme měli relaxovat, pozorovat losy a užívat si sex – nás vyrušilo sto let staré nepřátelství mezi upíry a kožoměnci.

Po takové dovolené jsme si potřebovali udělat ještě další pauzu, a tak jsme teď s Mallory a Catcherem popíjeli a pochutnávali si na dobrotách, které nám s sebou zabalila Margot, šéfkuchařka našeho Domu. Měli jsme hroznové víno, sýr (jemný i mimořádně smradlavý), tenoučké krekry a sušenky s citronovou polevou sypanou cukrem, které tvořily tu správnou rovnováhu mezi sladkou a kyselou chutí.

„Už sedm minut hypnotizuješ tu poslední citronovou sušenku.“

Vrhla jsem po Ethanovi vážný pohled. „To není pravda.“

„Přesně sedm minut a čtyřicet tři sekund,“ řekl Catcher a podíval se na hodinky. „Podal bych ti ji, ale mám strach, že bych přišel o prst, až bych po ní sahal.“

„Přestaňte ji mučit,“ vložila se do toho Mallory, opatrně vzala sušenku, jemně mi ji podala a oprášila si cukr z rukou. „Ona za svou obsesi nemůže.“

Chtěla jsem se hádat, ale než jsem to stihla, měla jsem plnou pusu sušenky. „Není to obsese,“ ohradila jsem se, když jsem dochroupala. „Může za to rychlý metabolismus a tvrdý výcvik. Od té doby, co Ethan povýšil, nám Luc zavedl tréninky dvakrát denně.“

„Ó, pozor, máme tu upgradovanou verzi, Ethan 2.0,“ řekla Mallory.

„Myslím, že technicky vzato teď máme verzi Ethan 4.0,“ podotkl Catcher. „Člověk, upír, oživený upír a člen SAM.“

Ethan odfrkl, ale ani on se nedohadoval. „Raději o tom mluvím jako o povýšení.“

„Zvedli ti i plat?“ zeptal se Catcher.

„Svým způsobem. Už skoro budu mít na to, abych finančně utáhl Meritiny nové stravovací návyky, na které by si ráda zvykla.“

„Ty jsi ten, kdo si neošidí pusu.“ Ukázala jsem na lahev vína. „Mám se ptát, kolik tohle stálo?“

Ethan otevřel ústa a zase je zavřel. „Asi radši ne.“

„Tak vidíš.“

„Upír nemůže přežívat jen na italských hotbífech a mallodortících.“

„Mluv za sebe, sám jsi zmlsaný.“

„To není otázka zmlsanosti,“ ohradil se Ethan veledůležitě. „Potrpím si na kvalitní věci. Čímž ti vlastně skládám poklonu.“

„Po čtyřech stech letech děvkaření si vybral tebe,“ řekl Catcher a Mallory ho za to dloubla loktem. Zahekal, ale když si lehl na deku a ruce zkřížil za hlavou, usmíval se.

„Ty to říkáš, jak kdyby si ji Ethan vybral na farmářském trhu,“ stěžovala si Mallory.

„To by ale Merit musela jíst zeleninu,“ řekl Ethan a zakřenil se na mě. „Schválně, rozeznáš tuřín od rebarbory?“

„Ano, ale jen díky tomu, že moje babička dělala ten nejlepší jahodovo-rebarborový koláč, jaký jsem kdy jedla.“

„Myslím, že to se nepočítá.“

„Ale počítá,“ řekla jsem a důrazně přitom pokývala hlavou. „Ten koláč byl božský. Já se v jídle vyznám.“

„Moje upíří kulinářská znalkyně si nevšimla, že má na puse cukr,“ řekl Ethan, naklonil se ke mně a přejel mi palcem po rtech právě tak pomalu, aby mi to rozproudilo krev.

„Nechte toho,“ zavrčel Catcher. Byl to mrzout, ale loajální, a neopustil Mallory ani v době, kdy si zahrála na královnu černé magie, a zůstal s ní i potom. Taky byl bezmezně oddaný mému milovanému dědečkovi, čímž si u mě získal body navíc.

Přesto si teď zasloužil, abych po něm šlehla okem. „Víš, kolikrát jsem tě viděla nahatýho? Ty a Mallory jste proměnili celej dům v doupě neřesti.“ Mallory a já jsme kdysi bydlívaly společně, než se k nám do městského domku přistěhoval Catcher a já se radši odklidila do cadoganského Domu, abych se na ty dva nestydy nemusela koukat.

„Tvůj prut a tvůj splávek,“ mávla jsem rukou na jeho tělo, „se dotkly takřka všeho, co v tom baráku bylo.“

Neodpověděl mi na to nic víc než: „Moje tělo je říše divů.“

„Ať je to, jak chce,“ pravil Ethan, „Merit není tvoje Alenka. Dík, že jsi svůj prut a splávek od ní držel dál.“

„To tě můžu ujistit,“ kývl Catcher.

Ethanovi zapípal telefon a on ho rychle vytáhl a podíval se na displej.

„Zase něco kolem médií,“ řekl a zase ho schoval.

Každý telefonát nás teď postavil do pozoru, protože se nám do života začal vtírat duch – nebo někdo, kdo se za něj vydával. Tím duchem byl Balthasar, upír, který kdysi, na bitevním poli téměř před čtyřmi sty lety, proměnil Ethana v nesmrtelného a málem z něj udělal stejné monstrum, jako byl on sám. Ethan svému stvořiteli pláchl, zařídil si nový život a po celou tu dobu, až doteď, věřil, že Balthasar zemřel krátce poté, co mu Ethan vzal roha. Ethan mi k tomu doteď neřekl nic bližšího, ani jednou ale nenaznačil, že by o Balthasarově smrti pochyboval.

A přesto někdo před třemi týdny nechal v našem apartmá v nejvyšším patře Cadoganu vzkaz. Jeho autor se vydával za Balthasara a naznačoval, že je naživu a hrozně se těší, až se s Ethanem uvidí.

Našli jsme ten vzkaz… a dál se nedělo nic.

Od té doby se neozval a my jsme nenašli žádný důkaz o tom, že by byl naživu, natož aby byl v Chicagu, kde by vyčkával na záminku, aby mohl rozpoutat chaos, vyhlásit nám válku a opět získat nad Ethanem kontrolu.

A tak jsme čekali. Každý telefonát mohl být „právě ten jeden“, který obrátí naruby život, jenž jsme spolu začali vést. A v těchto dnech bylo tolik jiných telefonátů. SAM pořád ještě propracovávalo organizační detaily, ale to nebránilo upírům, aby tvořili před cadoganským Domem fronty jako vazalové, hledali zde ochranu a žádali, aby Ethan zasáhl do nějakého městského sporu, nebo mu prostě jen přišli projevit věrnost.

A upíři nebyli jediní, kdo o nás jevil zájem. Chicago bylo domovem pro dvacet pět procent členů SAM v zemi, a lidé začali být opět fascinováni Ethanem, Scottem Greyem a Morganem Greerem, kteří stáli v čele Domu Greyů a Domu Navarrů.

Tenhle nový svět byl zkrátka divný.

„Takže, ne že bychom chtěli kazit veselí,“ řekla Mallory, „ale když jsme vás dva poprosili, abyste si s námi dneska v noci vyrazili ven, měli jsme k tomu důvod.“

„Co to je za divnej výraz, ‚kazit veselí‘?“ zeptal se Catcher.

„Já to tak říkám, ty Sarkasosaure.“ Zase ho šťouchla loktem a zakřenila se. „A jsme tu snad z nějakého důvodu, ne?“

„Jasně, jasně,“ couval. „Ale budu to potřebovat mít na tričku.“

„To mě napadlo,“ řekla jsem. „A jsem z vás nervózní. O co jde?“

Catcher kývl. „No, vypadá to –“

Jenže to vypadalo, že Catchera přerušilo zběsilé vyzvánění telefonů, které působilo dost hystericky.

Já nahmátla mobil jako první, a když jsem uviděla Lucovo číslo, zapnula jsem hovor na reproduktor. „Tady Merit.“

Celý displej vyplnil Lucův nos. „Pardon, že vás ruším na rande.“

Při pohledu na displej jsem se zašklebila. „Dej si mobil dál od obličeje. Nepotřebujeme ti vidět až do nosních dírek.“

„Pardon,“ opakoval a zaklonil se, takže se jeho nos přesunul do správné perspektivy a ocitl se přímo uprostřed jeho okouzlující tváře ověnčené neposlušnými plavohnědými kudrnami. „Jste tam sami?“

„Jsme tu s Catcherem a Mallory,“ řekla jsem a rozhlédla se, abych se ujistila, že nás neposlouchají žádní zvědaví smrtelníci. „Můžeš mluvit. Co se děje?“

„U Domu stojí dodávky s novináři. Čtyři auta. U brány se mačká chumel nedočkavých reportérů a všichni jsou jak na trní.“ Luc se odmlčel a ta pauza spolu s jeho ztrápeným výrazem mě znervóznily. „Ptají se na Balthasara.“

Ztichli jsme tak, že byl najednou slyšet osamělý saxofon až odněkud od mola, kde zřejmě někdo hrál turistům za peníze.

„Na co se ptají?“ zajímal se Ethan.

„Jestli se zase dáte dohromady,“ řekl Luc. Jeho odpověď probudila v mé hlavě burcující ozvěnu T. S. Eliota. A takhle končí svět.

A stejnou měrou, jak byl Luc zdráhavý, tak žhavě a prudce reagoval Ethan.

„Zdvojnásobte stráže u brány. Hned tam jedeme.“

Chtěla jsem se s ním hádat, říct mu, že bude bezpečnější, když nebude zbrklý a nepožene se na setkání, které možná narafičil Balthasar. Jenže Ethan byl paličatý a zároveň zodpovědný muž. Nedovolí, aby Dům čelil nebezpečí v jeho nepřítomnosti, a už vůbec ne, když tím nebezpečím je monstrum z jeho vlastní minulosti. Ethan pořád ještě nezapomněl na věci, kterých se dopouštěl, když byl s Balthasarem, ani sám sobě neodpustil, že se na tom podílel. Pořád to chtěl nějak odčinit. A jakmile bude mít příležitost, postaví se tomu čelem.

Rozloučili jsme se a já strčila telefon zpátky do kapsy a snažila se psychicky připravit na to, co nás možná čeká – co Ethana možná čeká, a také jsem se přichystala na emoční bouři, která s námi oběma pěkně zamává.

A pak jsem se podívala na Mallory a Catchera a vzpomněla si, že nám chtěli něco oznámit.

„Běžte,“ pobídl nás Catcher, zatímco Mallory začala ukládat jídlo zpátky do piknikového košíku. Dělala jako by nic, ale já jí v očích četla frustraci. „Chcete, abychom šli s vámi?“

Ethan zakroutil hlavou. „Nemá cenu zatahovat vás do téhle polízanice. Balthasar je mrtvý; někdo na sebe chce jenom strhnout pozornost.“

Catcher kývl. „Pro jistotu řeknu Chuckovi, aby byl ve střehu.“

„Dávej na sebe pozor,“ řekla Mallory a stiskla mě v náručí.

„Dám,“ slíbila jsem a snažila se v jejím pohledu vypátrat nějaké odpovědi, ale žádné jsem nenašla. „Jsi v pohodě?“

„Jsem. To, co jsem chtěla, můžem probrat později. Nejdřív se postarej o svůj Dům. Běž,“ řekla, když jsem se nehýbala, a otočila mě směrem do ulice.

A tak jsme se poklusem vydali ke Grand Avenue, kde už nás před nablýskaným černým Range Roverem s poznávací značkou CADOGAN čekal vysoký muž s blond vlasy. Měl na sobě skvěle padnoucí černý oblek a tenkou černou kravatu a ruce měl spojené před tělem.

„Pane,“ řekl a sklonil hlavu. Brody byl strážce cadoganského Domu, který byl jmenován Ethanovým oficiálním řidičem. Luc zajistil Ethanovi všechny nezbytné vymoženosti včetně auta vybaveného kompletním bezpečnostním systémem, malým arzenálem zbraní a komunikačním panelem.

„Volal Luc,“ řekl Brody a hladce se otočil, aby nám otevřel dveře, a pak s jednou rukou na kravatě čekal, až já a Ethan nastoupíme na zadní sedadla. S rázným bouchnutím zavřel dveře, pak obešel auto a vklouzl na sedadlo řidiče.

Auto bylo pohodlné a já si vážila péče o Ethanovo bezpečí, ale na druhou stranu se mi stýskalo po Moneypenny, mém starém archivním sporťáku značky Mercedes. Moneypenny momentálně stála zaparkovaná ve sklepě Cadoganu a ronila slzy, že ji zanedbáváme. Chyběla mi ta svoboda, klid, dlouhé, osamělé projížďky – ostatně většina jízd po Chicagu byla taková.

Tedy v případě, že neřídil Brody.

„Smím?“ zeptal se, když se podíval Ethanovi do očí ve zpětném zrcátku a jen stěží se bránil úsměvu. Brody byl mezi strážci nový a ještě pořád dělal začátečnické chyby. Taky se však mohl pyšnit jednou vskutku obdivuhodnou dovedností.

Uměl to s auty.

Připomínal chicagskou verzi filmového Kurýra – byl mistrem hladké jízdy, ale zrovna tak uměl kličkovat a manévrovat v hustém chicagském provozu. Když Brody vezl Ethana poprvé, Ethan mu hrozně vynadal. Jakmile ale nadešel čas jmenování Ethanova řidiče, obrátil se na Brodyho jako na prvního.

„Jestli nás tam dokážeš dovézt v celku, pro mě za mě,“ řekl Ethan a povedlo se mu necuknout sebou, když Brody vyrazil na silnici jako gepard pronásledující kořist.

O vlásek se vyhnul srážce s taxíkem a hbitě se nasunul do mezery ve vedlejším pruhu.

Zajímalo by mě, kdy si na tohle zvyknu, řekl mi Ethan neslyšně, pomocí našeho telepatického spojení.

Máš jenom vztek, že neřídíš ty.

Přesně pro tyto příležitosti mám ferrari. A když už mluvíme o příležitostech, co nám to Mallory s Catcherem vlastně chtěli? Mallory vypadala nějak rozhozeně.

Nejsem si jistá, přiznala jsem. Kdyby ale měli hodně špatné zprávy, myslím, že by nás kvůli tomu nezvala na piknik. Je spousta důležitých okamžiků, kvůli kterým se vyplatí dělat piknik, ale nemyslím, že by se při nich tvářila takhle.

Zavolám jí, slíbila jsem, a zjistím pravdu. Prozatím ale pojďme řešit upíry.

Kapitola 2

Senzační fámy

O patnáct minut později, což je na chicagské poměry přímo zázračný čas, opustil Brody s autem čtvrť Woodlawn a s kvílením pneumatik nabral směr k Domu, jehož bílé kamenné zdi zářily v jasném měsíčním světle.

Před vysokým železným plotem, jímž byly obehnány rozlehlé pozemky patřící Domu, stálo několik novinářských dodávek s vystrčenými anténami a na chodníku už postávali reportéři a kameramani se svými aparáty.

Brána v plotě byla zavřená – což se jen tak nevidí – a černě odění lidští strážci, které jsme si najali na ochranu Domu, hleděli na reportéry s nepokrytou nevraživostí, čímž v mých očích ještě víc stoupli.

Naši zazobaní sousedé z Hyde Parku okouněli na terasách a verandách, s nelibostí sledovali, co se děje, a zřejmě si již v hlavě připravovali protest proti upířím nočním neplechám, který pak sepíšou a pošlou někam do redakce – nebo přímo Ethanovi.

Poslala jsem Lucovi zprávu, ve které jsem ho informovala, že jsme dorazili do cíle, a Brody zastavil s autem kousek od nejbližší dodávky.

Ethan vystoupil z vozu dřív, než jsme mu v tom stihli zabránit. Následovala jsem ho, v ruce jsem držela katanu zasunutou v pochvě, a naší ulicí zrovna pomalu projížděl červený autobus s bílým nápisem OKRUŽNÍ JÍZDY CHICAGEM – HURÁ ZA UPÍRY! na boku, turisti okouněli z oken a do tmy se ozýval řidičův výklad.

„…cadoganský Dům, druhý nejstarší Dům ve městě hned po Domu Navarrů. A dámy a pánové, nyní si připravte svoje fotoaparáty, protože na ulici před námi právě vidíme Ethana Sullivana a Merit!“

Zdvořile jsem se otočila do blesků fotoaparátů a přátelsky zamávala pokřikujícím turistům – nemělo smysl jakkoli zhoršovat situaci –, ale jakmile jsem se k nim obrátila zády, ulevila jsem si nesrozumitelnou nadávkou. „Zařiď, ať ten autobus nezastavuje,“ řekla jsem pak Brodymu, když se ke mně přiblížil. „Nepotřebujeme do toho tahat ještě turisty.“

Brody kývl, odklusal k autobusu a poslal ho dál po ulici.

Reportéři ignorovali čumily – byli příliš zaměstnáni Ethanem. Připomínali žraloky, kteří ve vodě ucítili krev a začali hladově kroužit kolem.

„Ethane! Ethane! Kdo je Balthasar? Jaké vztahy spolu máte?“

„Přijel do Chicaga dělat problémy? Je cadoganský Dům v ohrožení? Nebo Hyde Park?“

„Řekněte nám o tom setkání po letech, které plánuje!“

Ethan, oči stříbrné emocemi, zaměřil svůj nebezpečný pohled na reportéra, který stál nejblíž. V jeho výrazu nebylo nic laskavého, a vlastně ani nic moc lidského. „Co jste to řekl?“

Musela jsem reportérovi v duchu zatleskat. Ve vzduchu čpěl pach jeho strachu, ale nepodlamovala se mu kolena a díval se Ethanovi přímo do očí a neucukl před jeho spalujícím pohledem. A co hůř, musel v Ethanových očích něco zahlédnout, jakýsi náznak hrůzy, který navnadil jeho instinkty. Koutky úst se mu zvedly v lačném úsměvu.

„Kdo je Balthasar?“

„Proč se ptáte?“

„Proč se vyhýbáte otázce?“

Ethan udělal další krok vpřed a magie se kolem něj vzdouvala jako neviditelný mrak. Hluboko v mém břiše se usadil strach, jak z hrozné frašky, kterou tu někdo schválně zinscenoval, tak z Ethanovy hrozící výbušné reakce.

Postavila jsem se za svého Mistra.

Nalevo jsem zaregistrovala pohyb, to jak se Brody, Luc a Lindsey (Lucova přítelkyně, jedna ze strážkyň Domu a také moje nejlepší kamarádka v Domě) ostražitě blížili k nám.

„Já se nevyhýbám otázce,“ řekl Ethan tiše a každé jeho slovo se utápělo v hněvu. „Přemýšlím, proč se tolik zaměstnanců médií shromáždilo u mého domu a ruší tuto čtvrť dotazy na upíra, který je už několik staletí mrtvý.“

„Mrtvý?“ zeptal se reportér a pozorně si Ethana prohlížel, jako by hledal slabá místa. „My jsme ale obdrželi zcela jinou informaci.“

Ethan ohrnul ret a já udělala opatrný krok vpřed, kdybych ho náhodou musela strhnout zpátky.

„Balthasar je mrtvý. Jakákoli protichůdná informace je mylná.“

Všechny hlavy se otočily, neboť do ulice vjela lesklá černá limuzína a zastavila před Domem. Zatímco k ní reportéři obrátili foťáky, z limuzíny vystoupil olivrejovaný řidič a otevřel zadní dvířka.

Vystoupil upír a já tasila katanu.

Ethan měl v šuplíku ve své kanceláři miniaturní portrét, oválný malovaný obrázek sotva dva palce napříč, zasazený v jemném zlaceném rámečku. Muž na tom obrázku měl rovné tmavé vlasy, bledou kůži a téměř nadpozemsky symetrické rysy. Rovný, dlouhý nos, tmavé oči a rty zvlněné takřka v posměšku.

Oblečenou měl ten muž na obrázku starodávnou bílou vázanku, vestu a sako v barvě královské červeni, a vzadu na krku spletený copánek.

Teď měl vlasy upravené jinak – po stranách a vzadu kratší a vepředu delší, takže mu tmavé prameny dramaticky padaly do tváře. Dobový oděv vyměnil za černé kalhoty s dlouhým pláštěm a jeho krk křižovala pavučina protínajících se čar, které začínaly těsně nad jeho mandarinským límečkem a poukazovaly na cosi krutého a odporného… co očividně přežil.

Nedalo se mu upřít, že byl atraktivní, vypadal a nosil se jako temný princ, zkrátka působil dojmem člověka, který je zvyklý přitahovat pozornost mužů i žen a užívat si to. Nebylo pochyb, že je to upír z Ethanova obrázku.

Všichni kolem nás – reportéři, kameramani, stráže, upíři – strašidelně ztichli, když na chodníku předstoupil přímo před Ethana. Z nedaleké střechy tesklivě zavrkala hrdlička – jednou, dvakrát, třikrát, jako by chtěla někoho varovat. Na zádech mi vyrazil studený pot, i když bylo teď, časně zjara, docela chladno.

Upír přejel pohledem z Luca ke mně, než konečně spočinul na Ethanovi. V obličeji toho měl vepsáno mnoho – zlost, lítost, strach. To vše zmírňovala naděje.

Dlouze na sobě viseli pohledem, hodnotili, sledovali, připravovali se.

Obezřetně jsem udělala několik kroků vpřed, hezky jeden za druhým, až jsem stanula vedle Ethana s katanou připravenou k útoku.

Oči upíra se náhle změnily. Zúžily se a objevila se v nich temnota, jako když ve dveřích stane démon. Barva se změnila, tmavá modř se měnila v tekutou rtuť.

A potom projela vzduchem jeho magie – hřejivá, mocná a štiplavá, jako whisky ochucená hřebíčkem – jako blesk. Vycenil tesáky, delší, než jaké jsem kdy viděla, tenké a nebezpečné jehličky, a stružka potu na mých zádech se změnila v lepkavé mrazení a břichem se mi prohnala vlna strachu.

Ethanovy oči se rozšířily úžasem a hrůzou.

Můj prvotní instinkt mi velel, abych se dala do pohybu, chránila. Jenže vzduch zhoustl magií jako melasa; pouhé zvednutí ruky v tak hustém ovzduší způsobilo, že mi na čele vyvstaly krůpěje potu. Rozhlédla jsem se a shledala, že ostatní upíři kolem podobně znehybněli.

Kdysi dávno bylo upíří očarování jejich základním nástrojem pro přilákání a svádění lidí. Mistři upíři také používali tuto psychickou schopnost k přivolání upírů, které sami proměnili, a silou své psychiky je pak dokázali přetáhnout na svou stranu. Pokud šlo o mě, tak buďto zásahem štěstěny, nebo vlivem neobvyklých okolností mé proměny jsem očarování sice vnímala, ale byla jsem vysoce imunní vůči jeho účinkům. Tak proč na mě tato magie působila?

Zadrž, řekl mi Ethan neslyšně, ale to slovo znělo těžkopádně, namáhavě, jako by jej musel protlačit skrz magický sirup.

A potom Ethan řekl jedno slovo nahlas. Slovo, které mělo změnit všechno.

„Balthasare.“

Vyslovil to jméno stejně přesvědčivě, jako když mi předtím tvrdil, že je Balthasar mrtvý. Nejradši bych toho upíra vyzvala, aby nějak potvrdil svou totožnost. Jenže Ethan vypadal, že žádné další přesvědčování nepotřebuje.

To slovo zapůsobilo jako kouzelný klíč, jímž se odemyká zámek zlovolné magie. Ta se v jediném okamžiku rozplynula a odvanula kolem nás někam do ztracena jako severní vítr. A stejně rychle svět, osvobozený od magických pout, propukl v pohyb a hluk. Reportéři, kteří si zjevně vůbec nevšimli, jak se veškeré dění na chvíli zastavilo, se začali hrnout vpřed, pokřikovali otázky a šermovali mikrofony a foťáky jako zbraněmi.

Ethan udělal krok zpátky a ve tváři i v očích měl vepsaný šok.

Pozvedla jsem meč a postavila se mezi ně tak, aby se mé tělo i meč ocitly mezi Ethanem a upírem, na nějž nyní zíral. Upírem, o němž si byl zjevně jistý, že je to jeho stvořitel.

Luc, Brody a Lindsey se přemístili za nás, katany tasené jako ocelový štít proti hordě reportérů.

Balthasar na mě i na můj meč vrhl nevzrušený pohled a opět se zadíval na Ethana.

„Dlouhá doba uplynula,“ řekl s lehce francouzským přízvukem a jeho slova zněla jemně, lyricky. Za jeho očima však stále číhal onen démon. Tenhle Mistr pocházel z jiných časů, žádal loajalitu a definoval svět pro své upíry.

V Ethanově tváři se jasně zračila bitva odehrávající se v jeho nitru – zmítal se mezi biologickou věrností upírovi, svému stvořiteli, a nenávistí k monstru, kterým Balthasar byl a které se snažil udělat i z Ethana.

„Velmi dlouhá doba,“ souhlasil Ethan ostražitě.

„Musíme si toho hodně říct.“

„Vypadá to tak,“ řekl Ethan. Ukázal na reportéry kolem sebe. „Tohle všechno je tvoje práce?“

„Domníval jsem se, že je to jediný způsob, jak si u tebe zajistit audienci.“

„Za jakým účelem?“

„Abychom řekli nahlas věci, o nichž se dlouho mlčelo. Abychom dali věci do pořádku. Když –,“ Balthasar se odmlčel a zjevně pečlivě volil slova, „se od tebe jedno z tvých dětí odtrhne, zůstane po něm prázdno, a my jsme byli odloučeni vskutku dlouho. Právě nyní pociťuji to prázdno ve svém životě poněkud bolestněji.“

Ethan se na něj jenom díval, jako když jeden predátor sleduje druhého a s pečlivostí odhaduje jeho úmysly. „Dlouho jsme se neviděli. Byl jsem přesvědčen, že jsi mrtev.“

„A to je právě velmi dlouhý příběh.“ Sklouzl pohledem k Domu. „Možná si ho můžeme povyprávět?“

Uplynul další dlouhý okamžik, během nějž Ethan na Balthasara hleděl, a jakkoli byl jeho výraz neprůhledný, jeho energie se náhle zdála žhavá, jako by se v něm konečně rozhořela po staletí potlačovaná zlost a frustrace.

Ustup, Merit. Ethanův rozkaz byl v přímém rozporu s mým posláním Ochránkyně. Než jsem ale stihla něco namítnout, zopakoval to.

Ustup, Ochránkyně.

Jakmile jsem se pohnula, Ethanova paže vystřelila vzhůru. Dal Balthasarovi ránu pěstí do tváře, až odporně křupla chrupavka a vzduch se naplnil vůní krve.

Dav už zase explodoval a z cadoganských upírů mocně prýštila magie. Přistoupila jsem k Ethanovi blíž, Luc udělal totéž, oba jsme byli připraveni jednat, pokud by se Balthasar pokusil nějak reagovat.

Ten však pomalu přesunul pohled na Ethana a přitiskl si hřbet ruky na nos. Oči mu jiskřily zjevným šokem, že se ho někdo opovážil takto napadnout, natož upír, jejž obdařil nesmrtelností.

„Comme tu as changé, mon ami.“

„Oui, c’est vrai. La vie m’a changé,“ odpověděl Ethan dokonalou francouzštinou, o níž jsem vůbec netušila, že jí vládne. Jeho hlas zněl tiše, výhrůžně, pravý hlas Mistra.

Balthasar vytáhl z kapsy kapesníček a s přehnanou opatrností si otřel ránu. „Ça va. Je comprends.“

„A mluvme jasně,“ pokračoval Ethan anglicky. „Já už nejsem ani člověk, ani chlapec, ani dítě, které jsi kdysi znal. Už nikdy se mě nepokoušej přivolat.“

Luc přistoupil k Ethanovi a položil mu ruku na paži. „Možná bychom to měli dořešit uvnitř, ne tady před paparazzi. Myslím, že jsme jim toho za jednu noc dopřáli už dost.“

Je bezpečné pustit ho do Domu? zeptala jsem se Ethana telepaticky.

A kam jinam s ním, Ochránkyně? Raději ho budu mít na očích, než aby se potuloval po městě.

„Ať jdou všichni dovnitř,“ řekl Ethan, zatímco kolem nás pomrkávaly objektivy. „Zaveďte ho do mojí kanceláře.“

Věděla jsem, že Ethan má pravdu, ale nemohla jsem přestat myslet na pověstnou lišku, která se nám za okamžik vetře do kurníku.

Luc kývl a pokynul Balthasarovi, ať jde do Domu. Balthasar pansky pokýval hlavou, jako by ho někdo uváděl do komnat samotného krále, a vykročil vpřed, když stráž otevřela bránu.

Zasunula jsem katanu zpátky do pochvy a tiše stála vedle Ethana v dešti blesků fotoaparátů.

Vzdychl a prohrábl si vlasy. „Ze všech putyk ve všech městech, co jich na světě je.[*]“

„Si vybere zrovna tu tvoji,“ dořekla jsem za něj.

Ethan se na mě ohlédl a já mu v očích četla strach. Před nedávnem se mi přiznal k některým věcem, které dělal, když s Balthasarem putovali po Evropě; přiznal se i k tomu, jak si bezohledně brali ženy i krev, až Balthasar jednoho dne zašel příliš daleko. Ethan si ale dával pěkně načas, než se mi s tím svěřil. Bál se, že se moje city k němu změní, když budu vědět, kým kdysi byl a čeho se dopouštěl.

Nedělalo z něj však právě tohle někoho lepšího? Mohl tenkrát přece dál následovat Balthasara, mohl dál pokračovat ve zhýralých cestách po Evropě, ale neudělal to. Dokázal se odtrhnout od upíra s nepochybně ohromně silnou psychickou mocí. Stal se jiným druhem upíra, pravým Mistrem.

Nemohla jsem změnit nic na skutečnosti, že Balthasar čeká uvnitř v Domě. Mohla jsem však Ethanovi poskytnout útěchu. A taky mu něco připomenout. A tak, mezitím co kolem nás blýskaly fotoaparáty, jsem ho vzala za ruku.

On je tvoje minulost, řekla jsem neslyšně a kývla do Domu za branou, který zářil hřejivým světlem. My jsme tvoje současnost a budoucnost. Postav se mu na svém teritoriu a zúčtuj s ním tamtéž. A když jeho chování přesáhne zdravé meze, sejmi ho zase tím pravým hákem.

Ethan se usmál se zjevným sebezapřením. „Může to být i ošklivé. A asi taky bude, a to ještě předtím, než si stihneme všechno vyříkat.“

Stiskla jsem mu ruku. „Bohužel myslím, že máš zaručeně pravdu. Ale kdyby se to zvrtlo příliš, tak vás oba sejmu já.“

Ethanova kancelář, stejně jako zbytek Domu, byla prostorná a vkusně zařízená. Po jedné straně byl stolek, naproti němu sedací souprava a při zadní stěně velký zasedací stůl.

Balthasar teď stál uprostřed místnosti, prohlížel si nábytek, výzdobu a různé suvenýry z Ethanova života. Hodnotil snad, co všechno Ethanovým odchodem ztratil, nebo si snad už brousil zuby na to, co získá, až si Ethana opět podmaní?

Luc stál ve společenské části, paže měl založené na prsou a tvářil se nedůvěřivě, a vedle něj postával Malik, Ethanův Sekundant.

Malik byl vysoký a štíhlý, s přemýšlivýma světle zelenýma očima, které vynikaly na tmavé kůži. Jeho postoj kopíroval Lucův a jako jediný v místnosti měl na sobě oficiální cadoganskou uniformu – černý oblek přiléhavého střihu a bílou košili na knoflíčky. V dolíku na krku mu spočívala stříbrná slzička, medailon cadoganského Domu.

Malik chránil Ethana i Dům a pohledem teď provrtával Balthasara, pátral v jeho tváři, jako by si jeho vzhled vštěpoval do paměti. Pomyslela jsem si, že bude jedině dobře, když Malik později pořádně prověří Balthasarovu identitu.

Když jsem zavřela dveře, Malik se tentokrát zaměřil na Ethana a zjevně odhadoval, v jaké je náladě, hodnotil jeho magii a emoce, jak to uměl jenom důvěrný přítel či kolega.

Když byl spokojen, podíval se na mě s otázkou v očích: Je tenhle chlap skutečně tím, za koho se vydává?

Rychle jsem na Malika kývla a koukla na Ethana. Zdálo se, že Balthasarovi věří, a to bylo nyní jediné, na čem záleželo. Vyvolávalo to však další otázky: Jak se Ethan mohl zmýlit v tom, že je Balthasar mrtvý? Kde byl po všechna ta léta? A co bylo nejdůležitější: co si od Ethana slibuje?

Balthasar si opatrně osušil ústa, a když byl spokojen s tím, jak se rána zacelila – výhoda upířího samovolného hojení – schoval kapesníček. „Máš krásný domov, mon ami.“

Ethan ignoroval kompliment i projev intimity, zamířil do společenské části, uvelebil se na kožené pohovce a roztáhl paže na opěradle, aby dal najevo svou pozici a autoritu. Stála jsem vedle něj v pozoru, připravena vyrazit skokem vpřed, kdyby to bylo nutné.

„Máme to tu rádi. Měl bys začít.“

Balthasar při tom rozkazu škubl obočím – napadlo mě, jestlipak Ethan tohle gesto nevědomky převzal od něj. „Povím ti svůj příběh a ty si z toho vyvodíš vlastní závěr.“

„Vyprávěj,“ řekl Ethan. „A pak se uvidí.“

Balthasar se posadil naproti Ethanovi a spojil prsty do stříšky.

„Byl jsem v Londýně,“ spustil. „Do domu vešli tři muži s kříži a kůly. Byli to příbuzní nějaké dívky a byli přesvědčení, že jsem učiněné zlo, vtělení ďábla.“

Ne jen tak ledajaké dívky, řekl mi Ethan telepaticky, ale i tak bylo znát, že ho to podráždilo. Persefony.

Ethan ji miloval. Balthasar to věděl a svedl ji a zabil, jen aby Ethana poškádlil. Tímto sobeckým, brutálním aktem mu Balthasar uštědřil poslední ránu, která donutila Ethana k definitivnímu odchodu.

Ti muži byli její příbuzní? zeptala jsem se Ethana.

Ano. Nic víc neřekl.

„Byl jsem v domě jediný,“ pokračoval Balthasar. „Ty jsi právě odešel a já poslal Nicole, jak jí teď říkáte, aby něco zařídila.“

„Aby mě našla a přivedla zpátky,“ řekl Ethan stroze a Balthasar k němu opět zvedl pohled, v němž byla pobavená jiskra.

„Živého, pokud možno,“ souhlasil Balthasar. „A kdyby ne… No, to by už byla jiná pohádka.“

„Nenašla mě,“ řekl Ethan. „Ale já se stejně vrátil.“ Jeho očima se prohnal stín, jako by se mu před nima odehrávala vzpomínka. Po chvíli se opět soustředil na Balthasara.

„Doslechl jsem se, že na tebe přišli. Vrátil jsem se a viděl tě skrz okno. Zakrváceného. Téměř bez hlavy.“

Tím se vysvětlovalo, proč byl Ethan přesvědčený, že je Balthasar mrtvý. Upír si většinu zranění umí zahojit sám, ale jakmile dojde k oddělení hlavy od těla, je po všem. Něco takového už nenapraví ani upíří genetika. Navíc Balthasar od té doby Ethana nikdy nekontaktoval, což by jen potvrdilo to, co Ethan viděl. A přesto… v Ethanově hlase teď byla pochybnost, zasetá upírem, který nyní seděl naproti nám.

Popošla jsem kousek blíž k pohovce, jen tak, abych se bokem otřela Ethanovi o rameno, a doufala jsem, že mu ten letmý dotek připomene, že jsem tu pro něj. Balthasar si toho gesta všiml a jeho pohled reagoval na náš projev důvěrnosti stejně hbitě, jako když kobra výhrůžně roztáhne límec. V očích měl cosi starého a ledového. Totální absenci empatie, jako bych nebyla nic víc než několik tahů štětcem na plátně jeho dlouhého života.

Chtělo se mi před ním ustrašeně přikrčit, ale přinutila jsem se narovnat ramena a zvednout bradu. Byla jsem Ochránkyně a tohle byl můj Dům.

„Téměř bez hlavy,“ objasnil Balthasar a opět se podíval na Ethana. „Ti muži byli původně rozhodnutí to se mnou skoncovat a celá ta jejich banda – bylo jich nejmíň dvanáct – se zezačátku doopravdy snažila. Hádám, že to bylo to, co jsi viděl. Byli rozhodnutí, že upálit mě u kůlu bude dostatečným varováním pro ty, kteří budou chtít zneuctít jejich dcery, a odešli, aby připravili oheň. Nakonec k tomu ale nedošlo. Jeden z těch mužů, který sledoval nějaký svůj vlastní cíl, usoudil, že bych se mu hodil. Patřil k jednomu kultu; říkali si Memento Mori.“

Pamatuj na smrt, přeložila jsem si volně z toho mála, co zůstalo z mé latiny.

„Věřili, že my upíři máme klíč k tajemství všemohoucnosti a nesmrtelnosti, že dokážeme překlenout propast mezi životem a smrtí. Ten muž mě odvlekl z onoho domu dřív, než se moji kati vrátili, a svázal mě. Nechal mě zahojit. A potom se pustil do díla.“ Balthasar ukázal na jizvy na svém krku. „Věřil, že když si ze mě kousek vezme – vzato doslova – dodá mu to sílu. Drželi mě při životě, jestli se to tak dá vůbec nazvat. Zesláblého, v řetězech a tak nadopovaného extraktem z osiky, abych zůstal při vědomí jenom trochu.“

Ucítila jsem ostrý záblesk Ethanovy magie. Peter Cadogan zemřel vlivem téže substance – byl pomalu otráven svým sokem v lásce.

Balthasar tu magii musel vycítit a kývl. „I hodně malá dávka má za následek extrémní letargii. Docilité. Také to oslabuje schopnost samoléčení.“

„To jsem nevěděl,“ zašeptal Ethan.

„Ani já ne,“ řekl Balthasar. „Ale rychle jsem to zjistil. Drželi mě v Londýně, ve Spitalfields. Tam nikoho nezajímal křik, krev, nikdo se neptal, co se děje o půlnoci. Když jsou lidé sami v nouzi a štěstí se jim vyhýbá obloukem, neptají se.“

„Utekl jsi?“ zeptal se Ethan.

Balthasar se zasmál a znělo to jako trpká whisky. „Zase taková romantika to nebyla. Lidi a jejich potomky už nebavilo se o mě starat, a tak mě odložili v opatství ve Walfordu. Buď byli tak velkorysí, že mě nezabili, nebo si mysleli, že jsem už stejně napůl mrtvý, a nemusejí se tudíž namáhat.

Leč to opatství byla šťastná volba. Opat byl laskavý muž a nebylo to poprvé, co poskytl přístřeší někomu z nadpřirozených. Pomohl mi se uzdravit, začít fungovat. A když bylo jasné, že nestárnu, pomohl mi najít nový příbytek, abych se vyhnul zjevným otázkám. Stěhoval jsem se z jednoho bezpečného úkrytu do druhého. Byl jsem v severní Evropě. Mnoho let v Aberdeenu. Mí opatrovníci nevěděli, kdo jsem, jenom že potřebuju azyl. A když začal mít někdo podezření, zase mě přestěhovali. Skončil jsem v Chalet Rouge. To je azyl ve Švýcarsku.“

„Ten znám,“ kývl Ethan.

„Postupně jsem se dával dohromady,“ pokračoval Balthasar. „Extrakty pomalu – příliš pomalu – začaly vyprchávat z mého těla, a já opět nabíral sílu. Trvalo několik desítek let, než se mi začaly vracet vzpomínky. A přicházely jedna po druhé, jako když se rozdávají karty. Vybavovaly se mi vzpomínky na tebe, na Paříž, na Nicole. Konečně jsem si vzpomněl, kdo jsi byl. A objevil jsem, kým ses stal.“

Rozhostilo se ticho. Ethan Balthasara bedlivě sledoval. „A ty jsi nás za celou tu dobu nekontaktoval? Ani Greenwichské prezídium?“

Nějaký slabší upír by se možná pod Ethanovým upřeným pohledem začal kroutit, ale Balthasar vypadal, že ho to spíš baví. „Naše odloučení bylo nepříjemné. To, cos ke mně cítil, bylo silné, stejně jako moje pocity vůči tobě. Odešel jsi bez mého svolení.“

„Nedal bys mi ho. Choval ses k lidem i upírům, jako by byli snadno nahraditelní. Přestaly mě ty zvrácenosti už bavit. Když jsi byl pryč, skupiny se ujal Rémy a nechoval se o nic líp. Nevrátil jsem se.“

Balthasar zvedl obočí. „Zdá se, že jsme k sobě upřímní. To byla ale jiná doba. Nebudu se omlouvat za to, co jsem, a nebudu žádat omluvu ani od tebe.“

Ethanův pohled potemněl. „Já ti žádnou omluvu nedlužím.“

„Možná ano, možná ne.“ Balthasar s rukama stále spojenýma mezi koleny se naklonil vpřed. „Dlužíš mi přece poděkování. Jsi mi přece zavázán za svou nesmrtelnost a také všechny výhody, jež to s sebou přináší.“

Cítila jsem, že Ethanova magie rychle zesílila. „A proč jsi tady teď?“

„Řekl bych, že proto, abych to mezi námi urovnal, ale to zní zaprvé naivně, zadruhé jako přetvářka. Řekněme, že mne popadla… neodbytná zvědavost.“

„Protože mám moc?“

Balthasar trochu naklonil bradu a zmohl se na hříšný úsměv, který byl zároveň i trochu strašidelný a zlovolný. „Protože jsi začal být tak moc zajímavý. Stejně jako tvé… accoutrements.“

„Opatrně,“ varoval ho Ethan. „Nebo tu rychle přestaneš být vítán.“

Balthasar vydal mírně nesouhlasný zvuk a vstal. Pomalu vykročil směrem k policím na knihy a dlouhými prsty přitom záměrně zavadil o opěradlo křesla. Než jsem stihla mrknout, už stál před vysokou knihovnou a prsty nyní přejížděl po upomínkových předmětech, jež Ethan nashromáždil za několik staletí.

Skoro jsem nezaregistrovala, kdy se přemístil.

Bože, byl tak rychlý. Rychlejší než kterýkoli upír, jakého jsem kdy viděla. Nebyl jenom relikvií nebo anachronismem někoho staršího, nýbrž mocným predátorem. A dával nám to pyšně najevo.

Uvědomovala jsem si, jak je nebezpečný, a tak jsem se vedle Ethana narovnala a cítila, že i on reaguje zvýšenou ostražitostí.

Balthasar vzal do ruky malou křišťálovou kouli a nechal si ji prokluzovat mezi prsty.

„Varuju tě znova,“ řekl Ethan, „a naposledy. Nezapomínej, kde jsi.“

„Kde jsem?“ zeptal se Balthasar. „Stejně, jako jsi ty myslel na to, kde jsem?“

Svět mi pod nohama začal vibrovat, jako by Dům najednou balancoval na okraji stroje tak velkého, že by mohl otáčet světem po jeho šikmé ose. Můj svět se naklonil – celá místnost – ale já zůstala stát rovně.

Já… a Balthasar.

* Citát z filmu Casablanca (pozn. překl.).

Kapitola 3

Upíří dar

Svět se nakláněl a já se chytila opěradla gauče a všimla si, jak Ethan vytřeštil oči. Viděla jsem, že jeho ústa vyslovují moje jméno – „Merit?“ – ale neslyšela jsem nic než bušení krve ve vlastních uších.

Vzhlédla jsem, moje perspektiva se měnila, až jsem z toho dostala závrať, a zachytila jsem Balthasarův intenzivní pohled.

„Co mi to provádíš?“ zeptala jsem se.

Balthasar se jedovatě usmál a v mojí hlavě čím dál hlasitěji a rychleji bzučel roj sršňů. „Předvádím ti, co znamená být jedním z mých upírů.“

Proměnila jsem se v loutku, přitahovanou k němu, jako by se změnila samotná osa gravitace a táhla mě vodorovně místo svisle. Bránila jsem se – samozřejmě, že jsem vzdorovala, snažila jsem se zapřít pažemi a nohama, donutit je k odporu. Byla to však marná snaha. Táhl mě, celou ztuhlou, vpřed a k sobě, jako by to dělal čistě jen silou vůle.

Balthasar mě přivolal. Balthasar, který stál a usmíval se na mě zpod přivřených víček, mě přitahoval k sobě navzdory mému očividnému odporu a přímo hmatatelnému strachu.

Tohle na mě přece nemělo působit.

Když Mallory přivedla Ethana zpátky k životu, krátkou dobu poté v něm utkvěla její moc. Uměla skrz něj nechat proudit magii a jemu se taková násilná manipulace s vůlí hnusila, nesnášel její přítomnost ve své mysli, již považoval za nedotknutelnou.

Nyní jsem ten pocit chápala, protože to nebylo nic jiného než znásilnění vůle. Nutil mě posouvat se vpřed, zbavil mě mých práv i svobodné vůle, mé schopnosti říct ne.

Jestli tohle bylo očarování, volání Mistra, jak to asi ostatní upíři mohou přežít? Jak mohou žít s něčím tak nehorázně vlezlým? S tak násilným vniknutím? Jak se tohle lišilo od toho, co udělala Mallory?

Ohlédla jsem se, chtěla jsem křičet o pomoc, a napadalo mě, proč se ho Ethan, Malik a Luc nepokusí zastavit, proč mi nechtějí pomoci?

Jenže oni za mnou vypadali jako zmrzlí. Ne proto, že by Balthasar zastavil čas, ale proto, že já se pohybovala rychleji, stejnou rychlostí, jakou Balthasar předvedl před chvílí.

Bojovala jsem o vládu nad vlastním tělem, nad svou myslí. Už dávno jsem se přece naučila vybudovat si bariéry proti tomu, aby mé citlivé upíří smysly byly zahlceny zvuky, pachy a chutěmi. Snažila jsem se ty bloky stáhnout dolů jako těžkou kovovou roletu, představovala jsem si, že tvoří vlnolam mezi mou myslí a dorážejícími vlnami jeho magie. Bylo to ale, jako bych se pokoušela zastavit hurikán deštníkem. Magie se valila kolem mých bariér, přes ně, pod nimi a taky skrz ně jako leviatan.

A spolu s tím se dostavil i nával vášně a vzrušení tak neodbytného, že to skoro bolelo. Moje tělo jako by náhle začalo elektrizovat, každičký nerv byl citlivý a naladěný na Balthasara – na křivku jeho krku, na hbité prsty, jež otáčely křišťálovou koulí, na vyzývavé oči.

Balthasar se celou tu dobu usmíval. Psychická lana, na nichž mě doteď táhl k sobě, se napnula a já k němu byla s každým sunoucím se krokem blíž.

Nemohla jsem popadnout dech, abych promluvila, a očima jsem ho prosila, ať přestane, ať mě pustí. Vypadalo to však, že ho můj strach ještě více vzrušuje, a z toho vzrušení prostoupila vzduch vůně staré magie a neodolatelné aroma pomeranče a skořice.

Balthasarovy oči vzrušením zestříbrněly a on zasyčel a odhalil tesáky, jejichž špičky, ostré jako jehly, se zaleskly, připraveny kousnout, a on natáhl ruku.

„Polibek pro krásnou ženu,“ řekl.

Čím jsem k němu byla blíž, tím více se mi zbytek světa rozplýval, až to byla jediná věc, kterou jsem viděla… a jediné, co mě zajímalo.

Stříbro v jeho očích se točilo jako cukr a on vypadal jako hrdina z gotické básně, s černými vlasy a smetanovou kůží, rty nachové touhou… po mně, jenom po mně, protože on a já jsme byli jediní na světě.

Kousne mě. Probodne mou kůži i žílu a napije se ze mě a já už nikdy nebudu toužit po ničem jiném. Nikdy nebudu nic jiného potřebovat, protože on bude moje všechno…

Jeho ruka popadla mou paži, přitáhla mě blíž a já zavřela oči, zatímco jeho odhalené zuby slibovaly vzájemné potěšení a bolest, upíří dar. Jeho rty našly ty mé, dotkly se –

„Arrêter!“

Místností zaburácel Ethanův hlas jako zuřivá vlna. Najednou byl vedle nás a táhl mě pryč. Balthasar se stáhl z mé mysli a já po tom náhlém odloučení cítila chlad a prázdnotu. Bez opory jeho magie mi najednou chvátala vstříc podlaha, jako by do mě někdo prudce strčil. Padla jsem na kolena, až to zadunělo. Svět se točil, zvedal se mi žaludek a já pevně zavřela oči, dokud jsem neucítila, že kolotoč zpomaluje.

Po mém boku se znenadání ocitl Malik. „Pojď, pomůžu ti zpátky na nohy.“

Mlčky jsem kývla, protože jsem nevěděla, jestli ze sebe dokážu vypravit slovo, a Malik mě vzal kolem pasu a vytáhl mě do stoje. Kolena se mi podlamovala, ale udržela mě.

„Neboj, nepustím tě,“ řekl tiše a odvedl mě ke gauči, do relativního bezpečí.

Pořád ve mně zůstávala jedna hrozivá část, která nechtěla pryč, která se nechtěla vzdálit od Balthasara a od příslibu slasti.

Ethan ho chytil za límec a strčil ho pozpátku na knihovnu takovou silou, že dřevo prasklo a knihy i křišťál popadaly na zem.

Balthasarův smích byl jako led. „Možná si to příště rozmyslíš, než na mě vztáhneš ruku, mon ami.“

Ethanův hlas zněl chladně a ostře, stejně jako ten Balthasarův. Znova ho shodil do rozbitého dřeva a skla, aby podtrhl svá slova: „Jestli se jí ještě jednou dotkneš, jestli se k ní přiblížíš, roztrhám tě holýma rukama, Mistr nemistr.“

Balthasar zvedl ruce mezi Ethanovými pažemi a snažil se vymanit z jeho sevření. Jenže Ethana hnal strach, láska a vztek, a momentálně měl navrch.

Balthasar zasyčel jako kobra. „Uděláš dobře, když mě pustíš.“

„Ty uděláš dobře, když budeš myslet na to, kde jsi. V mém Domě, v mém městě, obklopený mými lidmi.“

„Tvými lidmi?“ řekl Balthasar. „Já tě stvořil, mon ami, a ani celý světadíl nepřeruší naše pouto. Jsou stejně moji jako tvoji.“

„Celé to chápeš špatně.“ Ethan přidržel Balthasara jednou rukou, tou druhou vytáhl ze saka malou dýku a strčil ji Balthasarovi před obličej.

„Jsou to moji lidé, každý z nich, maso i krev, duše i mysl. Varuju tě jednou a pouze jedinkrát, drž se od nich dál. Já nejsem to dítě, které jsi kdysi znal. Moje priority se změnily, stejně jako moje ochota vyjednávat.“

Tohle byl Ethan ve své nejprudší náladě. Jestli někdo pochyboval, že jsou upíři alfa predátoři, pak by vířící hněv v jeho očích a lesknoucí se tesáky ty pochybnosti rozptýlily.

„Udělej něco pro sebe,“ řekl Ethan. „Opusť Chicago ještě dnes v noci a neohlížej se.“

Dveře do kanceláře se rozletěly. Dovnitř vešli Lindsey, Brody a Kelly – další cadoganská strážkyně – s meči v rukou.

Ethan vrazil dýku do dřeva vedle Balthasarovy hlavy, kde silou zavibrovala. A přesto se Balthasarův výraz nezměnil. Nejpřesnější popis toho výrazu by zněl „znuděné opovržení“.

Ethan ustoupil a nespouštěl ze svého stvořitele nenávistný pohled. „Dostaňte ho odsud. Hned.“

Balthasar udělal pár kroků dál od Ethana, jakmile ho obklopili strážci.

„Dneska v noci odejdu z tvého Domu,“ řekl. „Ale jen proto, abych trochu poznal tvé líbezné město.“

Luc ukázal zahnutou čepelí své katany ke dveřím a Balthasar to gesto beze slova následoval. Ve dveřích se však otočil a zadíval se mi do očí.

„Naše přesladké setkání teprve začalo. Zatím na viděnou.“

A potom zmizel.

„Dej ho sledovat,“ řekl Ethan Malikovi. „Zjistěte, kde bydlí a kdo další ještě ví, že je tady. Chci, ať ho má pořád někdo na očích – upíři i lidi – neustále.“

Malik kývl, pak vstal a zmizel do chodby, aby splnil Mistrovy požadavky.

Ethan, který byl pořád ještě na druhém konci místnosti – a ta vzdálenost pro mě byla tíživá – se na mě podíval. „Jsi v pořádku?“

Polkla jsem a snažila se posbírat myšlenky. „Očaroval mě. Přivolal mě. To se přece nemělo stát. Měla bych být vůči tomu imunní. Předtím jsem přece byla imunní.“

Ethan s ustaranou vráskou mezi očima zamířil k malé lednici, vytáhl lahev krve, odšrouboval víčko a přinesl mi ji. „Pij.“

„Nemám žízeň.“

„Krev pomůže eliminovat zbytky magie. Věř, že já o tom vím své – budeš se potom cítit víc sama sebou.“

„Já nechci –“

„Prostě tu zatracenou krev vypij, Merit,“ vychrlil na mě ostrým, naštvaným tónem.

„Proč on? Proč teď, když na mě očarování všech ostatních nepůsobilo?“

Ethan vzdychl a posadil se vedle mě. „Nejsem si jistý. Je mocný. Mistr manipulátor. Možná setkání se smrtí vybrousilo jeho schopnosti a on měl v tom dlouhém mezidobí dost času je vytrénovat. Nebo by to mohlo být druhem magie.“ Odmlčel se. „Nebo je to moje vina.“

Podívala jsem se na něj a uviděla v jeho očích úzkostný strach a neklid. „To, co udělal, není tvoje vina.“

„Ale ani tak docela Balthasarova,“ řekl Ethan. „Tvoje reakce.“ Zastrčil mi pramen dlouhých tmavých vlasů za ucho a pohledem pátral v mé tváři, jako by tam hledal nějaké zranění a hodnotil, jak jsem na tom psychicky. „Ty drogy. Tvá přeměna.“

Moje proměna v upíra neproběhla snadno ani hladce. Ethan ze mě udělal upírku, aby mě zachránil, když jsem byla napadena. Nyní už jsem dokázala ocenit jeho hrdinství, ale v té době jsem nebyla schopná to strávit. Ethan měl kvůli tomu pocity viny, a tak mi dal drogy, aby mi trochu ulehčil nepříjemnou, krutou proměnu. Pro většinu upírů to znamenalo tři dny nesmírně mučivé bolesti; mně z toho v paměti zůstaly jen rozmazané útržky.

Bohužel kromě toho, že mě ochránil před bolestí, to taky způsobilo, že moje přeměna v upíra nebyla úplná, takže moje psychika zůstala rozpolcená mezi lidskou a upíří. Nakonec se to všechno urovnalo, ale možná, jak se Ethan obával, to mělo dopad ještě na jiné věci, jako třeba na mou imunitu vůči očarování. A možná že Balthasarova mocná magie zafungovala jako kladivo, které zarazilo tu citlivost zpátky na místo.

„Vždycky jsme si mysleli, že jsi jenom paličatá,“ řekl Ethan. „Ale možná že to mělo hlubší důvody.“

Slyšela jsem v jeho hlase provinilý tón. „Ne. Balthasar tohle udělal, protože chtěl ukázat, že má navrch.“

„Že se dokáže dostat k tobě, a tím pádem i ke mně,“ souhlasil Ethan. „Očarování je nadání, jehož účelem je omámit oběť a manipulovat s ní. Že ji proti tobě využil, proti nám oběma, bylo kruté. Pij,“ řekl znova. „Uleví se ti. A nechceš snad, abych tě k tomu donutil.“

Podívala jsem se na něj. „To by ses neodvážil.“

Jeho výraz se nezměnil, takže bylo moudřejší se nehádat. Posadila jsem se a pila a pozorovala ho přitom přes okraj láhve.

Měl pravdu. Pomohlo mi to z nejhoršího, trochu to neutralizovalo největší důsledky toho, co mi Balthasar udělal.

Když jsem lahev vypila do dna, vrátila jsem ji zpátky Ethanovi a on ji odložil. „Dobrá,“ řekl. „Už se ti vrací barva.“

„Nechtěla jsem ho líbat.“ Ta slova ze mě vytryskla v jedné zbrklé bublině a dokonce i já sama slyšela provinilé napětí ve svém hlase. Nechtěla jsem Balthasara líbat, ale v té chvíli jsem po ničem netoužila víc. „Nechtěla jsem. Opravdu ne. Udělala bych ale v té chvíli cokoli, co po mně žádal. Ovládl mě úplně celou – myšlenkově, emočně, tělesně.“

Ethan se na mě zamračil. „Myslíš, že bych ti to vyčítal? To, co ti on udělal?“ Smutně zakroutil hlavou. „Je mi líto, že jsem nezasáhl dřív. Že se dostal tak daleko. Jeho magie… Je v ní síla.“

Zlobil se sám na sebe, věřil, že se mu nějak nepovedlo mě ochránit. Jelikož to byl on, kdo zasáhl, kdo zabránil Balthasarovi, aby pil, nemohl být dál od pravdy.

Objal mě a přitáhl k sobě. „Očarování je a odjakživa bylo zbraň, ať už je zabalena do jakéhokoli pozlátka.“

Děsivě mocná zbraň.

„Nejsem si jistá, jak se mám vlastně cítit. Připadalo mi to jako násilí. A byl to báječný pocit. A cítím se kvůli tomu provinile.“

Jemně mi zvedl bradu, aby se naše oči setkaly. „Smyslem očarování je navodit u tebe příjemný pocit, přesvědčit tě, že ten upír je prostě neodolatelný. Kdyby to tak nebylo, asi by to nebyla moc užitečná schopnost. Tvoje reakce byla naprosto přirozená, nemáš si co vyčítat.“

Kývla jsem, ale nepříjemného pocitu na dně žaludku mě to nezbavilo. „Víc se mi líbilo, když jsem byla imunní.“

„Nejsem rád, že jsi to zjistila tímhle způsobem.“ Trochu se usmál. „Ne že bys tenkrát při své živé Komendaci měla o očarování větší zájem než dneska.“

Koutek mých úst se pozvedl a přesně o to Ethanovi šlo. „A tehdy jsem tě neměla moc v lásce.“

„Ne, to neměla.“

U dveří se objevil Luc a vedle něj Malik. Rozhlédl se po kanceláři a podíval se na mě. „Jsi v pořádku?“

Kývla jsem. „Ano.“

Luc také přikývl. „Lindsey a jeden člen lidské stráže se pověsili na Balthasara. Budou ho hlídat jako oko v hlavě a budeme střídat směny.“ Podíval se na Ethana. „Ty té jeho historce věříš?“

Ethan, který mě držel jednou paží kolem ramen, zvrátil hlavu a zapíchl oči do kazetového stropu. „Jeho vysvětlení nemělo žádné mezery a jeho dlouhá nepřítomnost se tím objasňuje docela racionálně. Přesto byste to měli prověřit, potvrdit všechno, co půjde.“

Opět zvedl hlavu a podíval se na rozbité police, na rozházené suvenýry, které teď působily jako výstižná metafora. „Ale teď je tady, takže ani tak nezáleží na vysvětlení jeho nepřítomnosti jako spíš na důvodu, proč je tady.“

„A ten důvod podle tebe zní jak?“ zeptal se Luc.

„Porazit mě? Zmocnit se trůnu, na který si dělá nárok?“

„Takže pomsta a moc,“ řekl Luc. „Tradiční libůstky upírů.“

„Takže i jeho,“ odvětil Ethan a volnou rukou si promnul spánky.

„Mohli bychom zavolat Nicole,“ navrhl Malik neradostně a Ethan se štěkavě zasmál.

„Abychom jí poděkovali, že nám ho sem poslala?“

„Ty myslíš, že to věděla?“ zeptala jsem se.

„Myslím, že on je dost vypočítavý na to, aby ji navštívil jako první, utvrdil se v tom, že má spojence, a teprve potom šel sem.“

„Mohla zařídit, abychom v našem apartmá našli ten vzkaz, když tu byla kvůli testování,“ nadhodila jsem.

Ethan kývl, než přimhouřil oči. Díval se střídavě na mě, na Luca a Malika. „Jestli věděla, že je Balthasar naživu, a jestli to věděla i při testování…“

„Může být Balthasar důvodem, proč odstranila Greenwichské prezídium a založila SAM?“ dořekl Malik a založil si paže na hrudi.

Luc se posadil na opěradlo křesla naproti nám. „A nakolik byl její manévr pouze záminkou pro to, aby mohla dát Balthasarovi druhou šanci?“

Ethan si vzdychl. „Všichni jsme věděli, že měla postranní úmysly – že nenavrhla založení SAM čistě z dobroty srdce.“

„Říkala o tom něco minulý týden?“ zeptal se Malik.

„Ne,“ odpověděl Ethan. Tuzemští Mistři se setkali v Atlantě, v Nicolině domově, na prvním zasedání SAM, aby prodiskutovali základy organizace a dohodli se na sídle, oficiálních postupech, rozhodovacím aparátu, financích, možnostech konání formálního obřadu na oslavu založení organizace. Této cesty jsem se neúčastnila – Ethana jako bodyguard doprovázel Luc. Podle žhavých diskusí o parlamentárních procedurách, které jsem potom s Ethanem měla, jsem o moc nepřišla.

„Byla to klasická schůzka dvanácti egoistických upírů stratégů. Jestli se nás snaží vmanévrovat do nějaké pozice, z níž bychom podporovali Balthasara, tak to nedala najevo.“

„Další plánovací schůzka je příští týden,“ řekl Luc. „Možná byl tohle první krok.“

„Mně se tahle teorie moc nezdá,“ vložila jsem se do toho a dívala se z jednoho na druhého. „Projít testováním, volbou, rozpadem Prezídia, sestavením SAM – dalo přece v uplynulých týdnech spoustu práce, než jste uvedli tu organizaci do chodu – myslím, že si mohla najít jednodušší způsob, jak dostat Balthasara k moci.“ Pokrčila jsem rameny. „Sakra, mohla ho přece jenom podpořit jako kandidáta na Dariovu pozici.“

„To je fakt,“ souhlasil Luc.

„Možná bys jí měla zavolat ty,“ řekl Malik. „Informovat ji, že je zde. Zjistit všechno, co se dá. Vyložit karty na stůl.“

„Přesně to říkala[*],“ zamumlala jsem bohužel tak nahlas, aby to Luc uslyšel a obdivně se usmál.

„Chválím, Ochránkyně.“

Ethan zakoulel očima. „Vy dva spolu očividně trávíte moc času.“

„Dva tréninky denně,“ řekli jsme oba současně.

„Čím víc tréninků, tím silnější pouto,“ dodal Luc. „Je to součást mého speciálního režimu, mojí obchodní značky: ‚Luc90X‘[**].“

„Vždyť to skoro nikdo nezná,“ řekl Malik, „a navíc to není tvoje obchodní značka. Je to spíš porušení zásad o obchodních značkách.“

„Detail.“

„Tak, děcka,“ uzavřel Ethan, vstal a podíval se na hodinky. „Za chvíli tu máme svítání a já myslím, že na jednu noc jsme si vzrušení užili už dost.“

„Ano,“ řekl Luc, který reagoval na zcela jasný signál a vstal. „Nechť je to pro vás ponaučení, že nemáte odcházet z Domu a snažit se vést soukromý život.“

„Do budoucna budeme udržovat čistě profesionální vztah,“ slíbila jsem, za což jsem si od všech tří mužů vysloužila odfrknutí.

„Tohle řekni muži, který dnes večer bránil tvou čest pomocí francouzštiny a čepele,“ řekl Malik. Uhodil hřebík na hlavičku.

Při zmínce o čepeli zamířil Ethan na druhou stranu kanceláře, vytrhl ze stěny zaraženou dýku a uklidil ji do šuplíku. „Setkáme se opět za soumraku, abychom probrali, co jsme se o Balthasarovi dověděli a na co se možná budeme muset připravit.“

„Jasně, velkej šéfe,“ kývl Luc a podíval se na mě. „Pokud to tvůj ‚čistě profesionální‘ denní program dovolí, máš zítra malé cvíčo s mečem.“

Samozřejmě že jo. Protože Bůh chraň, abych vynechala noc s Luc90X.

„Však ona přijde,“ ujistil je Ethan. A ve vteřině, kdy zmizeli, už mě držel kolem pasu a tiskl mě k pevné linii svého těla.

Než jsem stihla reagovat, jeho ústa byla na mých rtech, pevná a majetnická, vášnivá a neodbytná. Přestala jsem myslet a upadla do toho sladkého nevědomí, kde existovaly jen pocity, jeho doteky, vůně a chuť.

Když se ode mě odtrhl a něžně mě kousl do rtu jako poslední poškádlení, oba jsme už ztěžka oddychovali.

„Vždycky si pamatuj,“ řekl. „Opravdový chtíč je vždycky silnější než stará magie.“

Od dveří se ozval potlesk. Otočila jsem se a našla tam Catchera a Mallory, jak na nás koukají a pomalu přitom plácají dlaněmi.

* Hláška ze seriálu „The Office“ (Kancl) (pozn. překl.).

** Narážka na extrémní cvičební program P90X (pozn. překl.).

Kapitola 4

Nejlepší kámoši

„Co jsem to říkal o tom, že chtíč je silnější než magie?“ zeptal se Ethan tiše a já ho plácla do prsou.

„Klid, hochu,“ uzemnila jsem ho a mávla, ať jdou dál.

„Slyšeli jsme, že jste měli náročný večer,“ řekl Catcher. „Malik zavolal Chuckovi a informoval ho. Byli jsme zrovna poblíž Domu, a tak jsme se tu zastavili, abychom se podívali, jak se vám vede. Balthasar, co?“

„Zdá se.“

„Magie?“

„Jak se dalo čekat,“ řekl Ethan a loupl po mně pohledem. „A očarování, které proniklo přes Meritiny bloky.“

Nebo je možná i zničilo, jak jsem se obávala. A mně se vůbec nelíbila představa, že do mě Balthasar jakkoli proniká, psychicky i jinak.

Catcher se na mě podíval s hlavou na stranu a obočím zachmuřeným, jako bych byla hádanka, kterou je třeba rozluštit. „On ji připravil o imunitu?“

„Nebo ji překonal, ano,“ řekl Ethan.

Zamávala jsem na ně. „Já tu pořád ještě jsem.“ Oni však byli natolik zabráni do své analýzy, že na mě nebrali ohled. Mallory šla ke mně a obrátila oči v sloup, jako že se ti chlapi neumí soustředit na víc věcí najednou. Podala mi piknikový košík.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temný dluh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.