Přeložila:

JANA VLČKOVÁ

Lisa Kleypas: Kouzlo podzimu

Vydání třetí (v Baronetu první)

Copyright © 2004 by Lisa Kleypas

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2022 jako svou 2537. publikaci

Přeloženo z anglického originálu It Happened One Autumn

Český překlad © 2005, 2010 a 2022 Jana Vlčková

Odpovědná redaktorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2022 Martina Černá

Přebal a vazba © 2022 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1890-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1891-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2022

Lisa Kleypas

Kouzlo podzimu

Čekanky (2)

Věnováno Julii Murphyové

za to, že se s nezměrnou láskou a trpělivostí šikovně stará o Griffina a Lindsay…

Velice jsi mi pomohla s obchodní stránkou mé profese a stala ses váženým členem naší rodiny.

Děkuji ti zejména za to, že jsi zůstala sama sebou.

Navždy milující

L. K.

Prolog

Londýn, 1843

Před vchodem do parfumerie stály dvě mladé ženy. Jedna z nich netrpělivě tahala tu druhou za ruku. „Musíme tam jít?“ otázala se menší z obou dívek. Hovořila se zřetelným americkým přízvukem. „Na takových místech se vždycky k smrti nudím, Lillian, zato ty tam vydržíš celé hodiny přičichávat k lahvičkám.“

„Tak počkej s komornou v kočáře.“

„To je ještě větší nuda! Kromě toho tě samotnou nikam nepustím. Beze mě by ses určitě dostala do maléru.“

Vyšší z dívek se hlasitě rozesmála, což se k dobře vychované dámě vůbec nehodilo, a společně vstoupily do obchodu. „Ty že mě chceš uchránit od maléru, Daisy? Já si spíše myslím, že bys o nějaký ten průšvih nerada přišla.“

„Bohužel, v parfumerii se toho moc zažít nedá,“ zazněla pohotová odpověď.

Následovalo tlumené chichotání. Vzápětí děvčata stanula tváří v tvář starému pánovi s brýlemi. Opíral se o poškrábaný pult, který zabíral celou jednu stranu nevelké místnosti. „Jste si tím jistá, slečno?“ navázal plynule na Daisyinu připomínku. Přátelsky se zubil. „Někteří lidé věří, že parfémy mají kouzelnou moc. Vůně je ta nejčistší esence. Některé jsou schopny probudit fantomy lásky či nejsladší vzpomínky.“

„Fantomy?“ opakovala zaujatě Daisy, zatímco druhá z dívek netrpělivě poznamenala: „Nemyslí to doslova, drahá. Pomocí parfému ducha nevyvoláš, ani se v něm neskrývá žádné kouzlo. Jedná se o směs aromatických částic, které doputují k čichovým receptorům ve tvém nose.“

Starý muž jménem Phineas Nettle pohlížel na dívky se vzrůstajícím zájmem. Žádná z nich nebyla krásná v tradičním smyslu slova, přesto mu obě připadaly úchvatné. Jejich světlá pleť poutavě kontrastovala s hustými černými kadeřemi a v obličeji měly čisté rysy, které jsou zdánlivě vlastní všem Američankám. „Prosím,“ ukázal na stěnu s policemi, „s radostí vám ukážu své poklady, slečno…“

„Bowmanová,“ doplnila přívětivě starší z dívek. „Jsme Lillian a Daisy Bowmanovy.“ Podívala se na přepychově oblečenou blondýnku, kterou až dosud obsluhoval, aby mu dala na srozuměnou, že je ochotna chvíli počkat, neboť světlovlasá zákaznice přišla dřív.

Nerozhodně prodlévala nad flakony, které jí pan Nettle nabídl. Sestry se zatím rozhlížely po jeho království zasvěceném pěstování krásy. Spatřily velké množství parfémů, kolínských vod, pomád, vosků, krémů, mýdel a dalšího zboží. Ve vysokých křišťálových fiolách se třpytily oleje do koupele, k nim se tulily plechovky s bylinnými mastmi a hned vedle se krčily krabičky s fialkovými pastilkami na osvěžení dechu. Na nižších policích hřadovaly aromatické svíčky, čichací soli s přídavkem hřebíčku, misky s potpourri a plechovky s pastami a balzámy. Všímavému kupci neušlo, že zatímco Daisy si nabízené věci prohlíží s ledabylým zájmem, její sestra se zastavila u poličky s čistými olejíčky a extrakty, mezi nimiž nechyběl výtažek z růže, exotického keře frangipani, jasmínu, bergamotu a dalších oblíbených rostlin. Opatrně zvedala jednu lahvičku po druhé a znalecky k nim přičichávala.

Plavovlasá dáma se konečně rozhodla, koupila si malý flakon s parfémem a odešla. Zvonek na dveřích ji vyprovodil veselým zacinkáním.

Lillian se za ní otočila a zadumaně prohodila: „Zajímalo by mě, proč většina světlovlasých žen voní po ambře.“

„Myslíte parfém s přísadou ambry?“

„Kdepak. Hovořím o charakteristické vůni jejich pleti. Jsou cítit po ambře a někdy po medu…“

„Proboha, co tím chceš říct?“ zahihňala se pobaveně Daisy. „Lidé přece nemají žádné typické aroma. Snad jenom když nutně potřebují vykoupat.“

„Ale ano, mají,“ přela se Lillian. „Každý člověk má svůj osobitý pach. Copak sis toho nikdy nevšimla? Z kůže některých lidí můžeš cítit hořké mandle nebo fialky, jiní naopak…“

„Jiní naopak voní jako švestky, míza palmy nebo čerstvé seno,“ doplnil Nettle.

Lillian na něho pohlédla a vítězoslavně se usmála. „Přesně tak!“

Nettle si sundal brýle a pečlivě je leštil. Hlavu měl plnou otázek. Bylo by možné, aby tato dívka dokázala rozlišit svébytnou vůni každého člověka? On to uměl, ale uvědomoval si, jakého vzácného daru se mu dostalo. Ovšem nikdy neslyšel o tom, že by jím disponovala nějaká žena.

Z kabelky pošité korálky, která se jí houpala na zápěstí, Lillian vylovila kousek složeného papíru a přistoupila ke starci. „Mám recept na parfém,“ oznámila a lístek mu podala, „ale nejsem si jistá správností poměru jednotlivých ingrediencí. Mohl byste jej pro mě namíchat?“

Nettle si předpis přečetl a mírně povytáhl prošedivělé obočí. „Neobvyklá kombinace, ale velice zajímavá. Myslím, že by to šlo.“ Upřeně se na dívku zahleděl. „Smím se zeptat, kde jste k té formuli přišla, slečno Bowmanová?“

„Je to takový můj nápad,“ prohodila s bezelstným úsměvem. „Zvažovala jsem, které vůně by se ke mně nejvíc hodily. Na rovinu přiznávám, že nejtěžší bylo odhadnout jejich přibližný poměr.“

Nettle kvapně sklopil oči, aby skryl pochybnosti. Zákaznice za ním často přicházely s prosbou, aby jim připravil parfém vonící převážně po růžích nebo levanduli, ale podobný rozpis mu ještě nikdo nepřinesl. Nejpozoruhodnější však byl výběr jednotlivých složek, které se na první pohled zdály nesourodé, ale ve výsledku spolu náramně ladily.

„Slečno Bowmanová, směl bych vám předvést některé své parfémy?“ otázal se v touze zjistit rozsah dívčiných schopností.

„Samozřejmě,“ zazněla veselá odpověď. Lillian přistoupila k pultu, na nějž Nettle postavil malou křišťálovou fiolu s bledou, jiskrnou tekutinou. „Co to děláte?“ zeptala se, když nanesl několik kapek na čistý bílý kapesník.

„Nikdo by neměl čichat přímo k flakonu,“ poučil ji muž a podal dívce kapesník. „Nejprve musí vyprchat alkohol a teprve pak se řádně rozvine vonná esence. Smím se zeptat, co v této směsi cítíte, slečno Bowmanová?“

Úkol, o který ji požádal, dává zabrat i starým a zkušeným voňavkářům. Vyžaduje hodiny pečlivého zkoumání a soustředění.

Lillian opatrně přičichla ke kapesníku. Pak udivila Nettlea tím, že ze sebe bez váhání vysypala celé složení s lehkostí pianisty, který přehrává stupnice. „Pomerančové květy…, neroliová silice…, ambra a… mech?“ Zarazila se a prudce k starci zvedla tmavé oči, které ještě před chviličkou stínily vějíře hustých černých řas. Zračil se v nich údiv. „Mech v parfému?“

Nettle na ni zíral s neskrývaným údivem. Průměrnému člověku činí potíže rozpoznat ve směsi vůní jednotlivé složky. Někdy rozliší tu hlavní a dobře známou, například růži nebo citron, popřípadě mátu, ale jinak bývá pro většinu lidí tajemství parfému dokonale skryto.

Vzpamatoval se z ohromení a pousmál se nad její otázkou. Často obohacoval své vůně o netradiční prvky, ale ještě nikdo se nad nimi nepozastavil. „Smysly si libují v celistvosti a dobře utajených překvapeních. Zkuste tenhle.“ Připravil čistý kapesník a nanesl na něj další parfém.

I druhé hádanky se Lillian zhostila se zázračnou lehkostí. „Bergamot…, tuberóza…, kadidlo…“ Nepatrně zaváhala a znovu se zhluboka nadechla syté vůně. Hned nato se jí na rtech rozlil užaslý úsměv. „Stopa kávy.“

„Kávy?“ zvolala nevěřícně Daisy a sklonila se k flakonu. „Já žádnou necítím.“

Lillian se tázavě podívala na Nettlea a ten se souhlasně usmál. „Ano, je tam káva.“ Obdivně pokýval hlavou. „Dostala jste do vínku vzácný dar, slečno Bowmanová.“

Dívka se rozpačitě ošila. „Obávám se, že při hledání manžela mi moc nepomůže. To jsem celá já, když už mám nějaký talent, tak naprosto bezcenný. Kdybych raději lépe zpívala nebo byla krásná jako obrázek. Jak říká moje matka, záliba v očichávání věcí se k dámě vůbec nehodí.“

„V mém obchodě to neplatí,“ ubezpečil ji.

Poté si začali povídat o jednotlivých druzích vůní s takovým zápalem, jako by hovořili o umění. Probírali výrazné zemité pachy lesa nasáklého vodou po několikadenním dešti. Slaný odér mořské brízy. Kořeněné aroma lanýžů. Ostré povětří zimní krajiny v okamžiku, kdy se z oblohy sype sníh… Daisy se brzy začala nudit. Odebrala se k polici s kosmetickými přípravky a jala se je prohlížet. Otevřela dózu s pudrem, přičichla k ní a vzápětí se rozkýchala. Vybrala si krabičku pastilek a začala je hlasitě chroupat.

Rozhovor sestry s majitelem parfumerie zatím nerušeně pokračoval. Nettle se dozvěděl, že otec slečen Bowmanových vlastní v New Yorku podnik na výrobu voňavek a mýdla. Lillian čas od času navštěvuje tamější laboratoř a právě tam načerpala základní poznatky z oboru. Dokonce se podílela na přípravě aromatu pro nový typ mýdla. Ač postrádala odborné znalosti, dostala do vínku přirozený talent. Bohužel kvůli příslušnosti k něžnému pohlaví nikdy nebude mít příležitost plně jej využít.

„Slečno Bowmanová,“ zašeptal spiklenecky Nettle, „rád bych vám ukázal jistou esenci. Kdybyste laskavě chvilku posečkala… Mám ji vzadu.“

Lillian zvědavě přikývla. Opřela se lokty o pult. Nettle zmizel za závěsem v zadní části místnosti, kde se rozkládalo jeho království plné destilačních přístrojů a dalších pomůcek. Na nejvyšší polici trůnily starobylé galské a řecké svazky pojednávající o voňavkářském umění. Dobrý výrobce parfémů je částečně alchymista, umělec i čaroděj.

Starý muž vystoupal po žebříku k nejvyšší přihrádce, kde spočívala dřevěná krabička. Snesl ji dolů a položil na pult. Sestry Bowmanovy se zatajeným dechem sledovaly, jak otvírá mosaznou západku a z útrob pouzdra vyjímá drobnou lahvičku zapečetěnou voskem. Trocha bezbarvé tekutiny představovala nejdražší esenci, jakou se mu kdy podařilo získat.

Opatrně fiolu odzátkoval, do kapesníku nechal skanout vzácnou kapku a předal jej Lillian. Zpočátku skoro nic necítila, snad jakýsi slabý nevýrazný závan, ale jak postupoval jejím nosem, nabýval na síle, až se rozvinul ve sladké mámení smyslů.

„Co je to?“ užasla ohromená dívka.

„Velice vzácná orchidej, která voní pouze v noci. Okvětní plátky jsou čistě bílé a mnohem křehčí, než má kupříkladu jasmín. Esence se nedá získat jejich zahříváním, na to jsou příliš citlivé.“

„Potom přichází v úvahu studená enfleuráž,“ poznamenala Lillian. Hovořila o procesu, kdy se vzácné okvětní lístky nakladou na skleněné desky potřené tukem. Jakmile se tuk nasytí vůní, desky se ponoří do lihu, z nějž se po odpaření alkoholu získá čistá esence.

„Přesně tak.“

Opět se nadechla opojné vůně. „Jak se ta orchidej jmenuje?“

„Královna noci.“

Daisy se zasmála. „Zní to jako titul jednoho z románků, které mi matka zakázala číst.“

„Navrhoval bych, abychom levanduli z vašeho receptu nahradili právě touto orchidejí,“ ozval se Nettle. „Bude to sice dražší, ale podle mého získáte bezchybný základ, zejména když jako ustalovač požadujete ambru.“

„Na kolik to přijde?“ zeptala se Lillian, a když uslyšela konečnou sumu, vytřeštila oči. „Páni! Voňavka stojí víc, než její váha ve zlatě.“

Nettle teatrálně zvedl nádobku ke světlu a tekutina v ní uvězněná zajiskřila jako diamant. „Obávám se, že kouzla nejsou zrovna laciná.“

Lillian vyprskla smíchy, třebaže nedokázala od lahvičky odtrhnout zrak. Dočista ji fascinovala. „Čáry máry,“ zamumlala a zaškaredila se.

„Váš parfém bude vskutku kouzelný,“ trval stařec na svém. Bezelstně se usmíval. „Přidám do něj tajnou ingredienci, abych posílil jeho účinek.“

Ta slova na Lillian zapůsobila, přestože jim nevěřila. Nicméně se s majitelem obchodu dohodla, že si pro voňavku později přijde. Zaplatila za Daisyiny bonbony i za slíbené zboží, rozloučila se a vykročila na chodník. Stačil jediný pohled do obličeje mladší sestry, aby pochopila, že Daisyina bujná fantazie opět pracuje na plné obrátky, zjevně okouzlená řečmi o magických formulích a tajné ingredienci.

„Lillian… Dovolíš mi ten zázrak vyzkoušet, že ano?“

„Copak se s tebou o všechno nedělím?“

„Ne.“

Lillian se ušklíbla. Ačkoliv se občas se sestrou pohádaly, panovalo mezi nimi neotřesitelné spojenectví a přátelství. Tak silně jako Daisy miloval Lillian jenom málokdo. Zdálo se, že Daisy má pro každého pochopení. Projevovala náklonnost těm nejošklivějším toulavým psům, měla trpělivost se zpovykanými dětmi i s věcmi, které nutně potřebovaly opravit.

Avšak navzdory zmíněné spřízněnosti byla každá úplně jiná. Daisy by se dala označit za idealistku, snílka, neposednou bytost, jež se zmítala mezi dětskou vrtošivostí a prohnanou bystrostí mládí. Lillian o sobě věděla, že má jazyk ostrý jako břitva, s jehož pomocí se bránila nástrahám okolního světa. Působila trochu cynicky a vyžívala se v kousavém humoru. Svým blízkým projevovala oddanost a věrnost. Patřily mezi ně především čekanky, skupina dívek, s nimiž v průběhu loňské společenské sezony proseděla v koutě snad každý večírek či ples. Lillian, Daisy a jejich přítelkyně Annabelle Peytonová a Evangeline Jennersová se zapřisáhly, že si navzájem pomohou najít manžela. Jejich úsilí se vyplatilo. Annabelle se před dvěma měsíci úspěšně provdala za Simona Hunta. Nyní je na řadě Lillian. Bohužel dosud netušily, na kterého gentlemana se zaměří tentokrát, ani si nepřipravily žádný solidní plán.

„Jistěže si ten parfém vyzkoušíš,“ zabručela, „ačkoliv netuším, co si od toho slibuješ.“

„Že potkám mladého, pohledného vévodu, který se do mě šíleně zamiluje. Co jiného?“ odvětila Daisy.

„Všimla sis, že málokterý šlechtic stojí za hřích?“ zeptala se kysele Lillian. „Většinou jsou hloupí, sešlí věkem a člověk se jich spíše lekne, než aby je chtěl mít doma.“

Daisy se zachichotala a objala sestru kolem pasu. „Ti praví gentlemani na nás někde čekají,“ prorokovala, „a my je najdeme.“

„Víš to určitě?“ pochybovala Lillian.

Sestra se na ni čtverácky zazubila. „Nezapomínej, že povoláme na pomoc kouzla.“

Kapitola 1

Stony Cross Park, Hampshire

„Právě přijeli Bowmanovi,“ hlásila lady Olivia. Stála na prahu studovny. Její starší bratr seděl za psacím stolem a ztrácel se v záplavě účetních knih. Řadou velkých obdélníkových oken z barevného skla prosvítalo odpolední slunce. Jinak místnost obložená růžovým dřevem působila přísně a stroze.

Markus, hrabě Westcliff, zachmuřeně vzhlédl od práce. Svraštil husté obočí, tmavé oči se mu blýskaly. „Pozdvižení začíná,“ zavrčel.

Olivia se rozesmála. „Předpokládám, že máš na mysli jejich dcery. Vždyť zase nejsou tak špatné. Nebo ano?“

„Jsou mnohem horší,“ řekl stručně Markus. A zamračil se ještě víc, když zjistil, že hrot pera přitisknutý k papíru zanechal na řádce úhledných číslic ošklivou inkoustovou kaňku. „Zpovykanější mladé dámy jsem dosud nepotkal. Zejména mám na mysli tu starší.“

„Inu, jsou to Američanky,“ zdůraznila Olivia. „Člověk by k nim měl být tolerantní a dopřát jim rozlet, nemyslíš? Nemůžeme od nich čekat, že budou dopodrobna zvládat každičký detail naší etikety. Vždyť seznam společenských pravidel je takřka nekonečný…“

„Nemíním bazírovat na maličkostech,“ ohradil se Markus. „Dobře víš, že nejsem takový šosák, aby mě vytáčelo, že slečna Bowmanová nevhodně drží malíček, kdykoliv zdvihne šálek čaje. Nedovedu se smířit s určitými výstřelky, které by vzbudily pobouření v jakémkoliv koutě civilizovaného světa.“

Výstřelky? Začíná to být zajímavé. Olivia vešla do pracovny. Neměla tuhle místnost ráda, protože jí silně připomínala zesnulého otce.

Na osmého hraběte z Westcliffu neměla jedinou šťastnou vzpomínku. Otec byl nemilosrdný, krutý muž. Kdykoliv někam vstoupil, zdálo se, že vysál z prostoru veškerý kyslík. Choval se, jako by ho na každém kroku potkávalo v životě zklamání. Ze tří jeho potomků byl Markus jediný, kdo jakž takž splňoval otcovy nároky. Ať už pro něho hrabě vymyslel jakýkoliv trest, byť byly jeho nároky sebevyšší a úsudky nespravedlivé, Markus si nikdy nestěžoval. Olivia a její sestra Aline měly ze staršího bratra posvátnou hrůzu. Mládencova touha po dokonalosti jej přivedla na nejlepší školy, kde dosahoval výtečných výsledků, lámal rekordy ve zvolených sportech a posuzoval sám sebe mnohem přísněji, než by si byl troufl kdokoliv jiný. Markus uměl zkrotit koně, zatančit čtverylku, vysvětlit komplikovanou matematickou teorii, ovázat ránu a nasadit upadlé kolo od kočáru. Avšak žádná z jeho očividných předností mu nepřinesla z úst přísného otce jediné slovo chvály.

Při zpětném pohledu docházela Olivia k přesvědčení, že starý hrabě záměrně dusil v synovi veškerou vlídnost, každý ždibeček soucitu. Nějaký čas se zdálo, že uspěl. Nicméně když se před pěti lety odebral nemilosrdný despota na věčnost, z Marka se vyklubal úplně jiný muž než ten, za nějž ho všichni považovali. Olivia s Aline brzy zjistily, že bratr nikdy není natolik zaměstnán, aby je nevyslechl, a že vůbec nezáleží na tom, jak nicotné se zdají jejich potíže, vždycky je připraven jim pomoci. Byl plný sympatie, náklonnosti a vzácného pochopení. Vlastně se stal zázrak, uvědomíme-li si, že sám se s podobnými vlastnostmi v podstatě nesetkal, nikdo mu neprojevil totéž pochopení.

Na druhou stranu Markus občas býval trošku pánovitý. Vlastně… velice panovačný. Kdykoliv přišlo na ty, které miloval, bez výčitek svědomí je přinutil udělat to, co pro ně považoval za nejlepší. Což zrovna nepatřilo k jeho okouzlujícím přednostem. Kdybyste se Olivie zeptali na bratrovy další chyby, jistě by, ač nerada, musela přiznat, že Markus pevně věří ve vlastní neomylnost.

Zamilovaně se usmála na charismatického sourozence. Sama nechápala, jak ho může tolik obdivovat, když se Markus věrně podobá nenáviděnému otci. Má tytéž tvrdé rysy, vysoké čelo a široká ústa s tenkými rty. Hustou kštici barvy havraních křídel, výrazný široký nos a tvrdošíjně vyčnívající bradu. Je spíše nápadný než pohledný… Přesto jeho obličej přitahoval pozornost mnoha žen. Na rozdíl od otcových byly Markovy živé oči často plné smíchu, ačkoliv široký úsměv rozzářil jeho opálenou tvář jen vzácně.

Jakmile se Olivia přiblížila, opřel se Markus pohodlně v židli, propletl si prsty a položil spojené ruce na břicho. Na začátek září panovalo nezvykle teplé počasí, proto Markus odložil sako a vyhrnul si rukávy košile. Odhalil tím snědá svalnatá předloktí, jemně poprášená tmavými chloupky. Byl pouze prostřední výšky, zato v nadprůměrné formě. Sálalo z něj zdraví a síla aktivního sportovce.

Dychtivá vyslechnout víc o zmíněném nevhodném chování slečny Bowmanové, opřela se Olivia o okraj stolu a naklonila se k bratrovi. „Zajímalo by mě, co ta ubohá dívka provedla, že tě tím tak urazila?“ dumala nahlas. „Pověz mi to, Marku. Jestli ne, tak tě ujišťuji, že má divoká fantazie vyrukuje s něčím příšerným, čeho by Lillian určitě nebyla schopna.“

„Ubohá slečna Bowmanová?“ odfrkl si Markus. „Radši se ani neptej, Olivie. Nemám náladu o tom mluvit.“

Jako většina mužů ani Markus zřejmě nepochopil, že nic nepodnítí ženskou zvědavost víc než téma, o němž s nimi někdo nehodlá diskutovat. „Ven s tím, Marku,“ nařídila mu. „Anebo tě přinutím strašlivě trpět.“

Ironicky povytáhl obočí. „Vzhledem k tomu, že právě přijeli Bowmanovi, je tvoje výhrůžka zbytečná.“

„V tom případě budu hádat. Nachytal jsi slečnu Bowmanovou s někým? Dovolila snad nějakému pánovi, aby ji líbal… anebo ještě hůř?“

Markus se výsměšně ušklíbl. „To sotva. Stačí se na ni podívat a každý mužský uteče s řevem na opačnou stranu.“

Olivia se zamračila. Nabyla dojmu, že bratr začíná být k Lillian Bowmanové poněkud tvrdý. „Je to moc pěkné děvče, Marku.“

„Ani hezoučká tvářička nezamaskuje vady jejího charakteru.“

„Například?“

Markus tiše zabručel, jako by popis poklesků slečny Bowmanové považoval za zcela zbytečný. „Ráda manipuluje s lidmi.“

„Však ty také, drahý,“ opáčila Olivia.

Kritickou poznámku ignoroval. „Je panovačná.“

„Stejně jako ty.“

„Je arogantní.“

„Ty rovněž,“ předhodila mu bystře Olivia.

Markus se na ni zaškaredil. „Domníval jsem se, že probíráme nedostatky slečny Bowmanové, ne moje.“

„Ale jak se zdá, máte hodně společného,“ bránila se nevinně sestra. Sledovala, jak bratr položil pero a úhledně je srovnal do řady k ostatním psacím potřebám. „Co se týče nevhodného chování oné dámy, mám to chápat tak, že jsi ji nenachytal při něčem nepatřičném?“

„Ne, to jsem neřekl. Pouze jsem se vyjádřil v tom smyslu, že nebyla s mužem.“

„Marku, na tohle nemám čas,“ ošila se netrpělivě Olivia. „Musím Bowmanovy přivítat. A ty také. Ale než opustíme tuto místnost, požaduji, abys mě seznámil se všemi skandály, kterých se Lillian dopustila!“

„Připadá mi absurdní o tom hovořit.“

„Jezdila obkročmo na koni? Kouřila cigáro? Koupala se nahá v rybníku?“

„Ne tak docela.“ Nabručeně zdvihl stereoskop trůnící na rohu stolu. Jednalo se o dárek k narozeninám, který mu poslala sestra Aline, jež žila s manželem v New Yorku. Stereoskop byl úplně nový vynález, vyrobený z javorového dřeva a skla. Když se mezi čočky vložila stereoskopická karta – dvojitá fotografie – jevil se takto vzniklý obrázek trojrozměrný. Hloubka detailů byla až zarážející. Člověk měl pocit, že mu větve pozorovaných stromů poškrábou nos, rokle se před ním otvírala tak realisticky, až se zdálo, že do ní každou chvíli spadne. Markus pozvedl stereoskop k očím a s přehnaným soustředěním si prohlížel záběr římského Kolosea.

V okamžiku, kdy se sestra už už chystala vybuchnout netrpělivostí, zabručel: „Viděl jsem slečnu Bowmanovou hrát ve spodním prádle pasáka.“

Olivia na něj nevěřícně zírala. „Pasáka? Myslíš tu hru s koženým míčem a placatou pálkou?“

Markus netrpělivě zkřivil ústa. „Přihodilo se to při jejich poslední návštěvě. Slečna Bowmanová ve společnosti své sestry a přítelkyň skotačila na louce v severozápadním cípu našeho panství. Náhodou jsme jeli s panem Huntem okolo. Všechna čtyři děvčata pobíhala po trávě pouze v nedbalkách. Nato slečna Bowmanová drze tvrdila, že v těžkých sukních se nedá běhat. Podle mého názoru by uvedla jakýkoliv důvod, jen aby ospravedlnila svoje nevhodné chování. Takhle nestydatě se předvádět! Sestry Bowmanovy jsou požitkářky.“

Olivia si přitiskla dlaň na ústa ve snaze potlačit řinoucí se smích. „Nemůžu uvěřit, žes o tom až dosud mlčel!“

„Kéž bych na to dokázal zapomenout,“ odvětil Markus chmurně a sklonil se ke stereoskopu. „Jak se teď mám podívat Thomasi Bowmanovi do očí, když mám v čerstvé paměti jeho poloobnaženou dceru?“

Olivia se stále dobře bavila, zatímco si soustředěně prohlížela bratrův ostře řezaný profil. Neuniklo jí, že se Markus zmínil o „dceři“, ne o „dcerách“, z čehož vyplývalo, že si té mladší sotva všiml. Soustředil se výhradně na Lillian.

Dívka znala bratra natolik dobře, že by spíše očekávala, že jej zmíněný incident náramně pobaví. Ačkoliv byl Markus silným zastáncem morálních zásad, rozhodně nebyl úzkoprsý a disponoval značným smyslem pro humor. Třebaže si nikdy nevydržoval milenku, Olivia se doslechla o několika jeho diskrétních aférkách. O Markovi se šeptalo, že navenek prudérní hrabě si v posteli vede velice odvážně. Avšak z nějakého nepochopitelného důvodu ho rozčilovala smělá Američanka, která si nebere servítky a utápí se v nedávno vydělaných penězích svých předků. Zdálo se, že Marsdenově rodině jsou Američané osudní. Sestra Aline se za jednoho z nich provdala a sama Olivia nedávno uzavřela manželství s Gideonem Shawem z New Yorku. Možná Markus dopadne stejně.

„Zřejmě ve spodním prádle vypadala naprosto neodolatelně,“ hodila bratrovi mazanou vějičku.

„Ano,“ přikývl bez rozmýšlení. „Tedy, chtěl jsem říct ne. Vlastně jsem se okamžitě obrátil, takže jsem si ji nestihl prohlédnout, natož abych pátral po jejích přednostech. Pokud vůbec nějaké má.“

Olivia se kousla do rtu, aby potlačila smích. „No tak, Marku… Vždyť jsi zdravý pětatřicetiletý chlap. Nepovídej, že jsi nehodil po slečně Bowmanové očkem, když se před tebou producírovala v nedbalkách.“

„Já po nikom očkem neházím, Olivie. Buď se na něco zpříma podívám, nebo ne. Trapné okukování přenechám dětem či deviantům.“

Sestra jej obdařila lítostivým pohledem. „Inu, velice mě mrzí, že ses musel protrpět tak hrozným zážitkem. Můžeme pouze doufat, že slečna Bowmanová zůstane po dobu návštěvy v tvé přítomnosti oblečená a nepovede se jí znovu urazit tvé přejemnělé city.“

Posmívala se mu, za což ji bratr zpražil zamračeným pohledem. „O tom pochybuji.“

„Co tím chceš říct? Pochybuješ, že zůstane v tvé přítomnosti oblečená, anebo se obáváš, že znovu urazí tvoje city?“

„Dost už, Olivie,“ zabručel a dívka se rozesmála.

„Pojď. Musíme Bowmanovy přivítat.“

„Na to nemám čas,“ ucedil příkře. „Přivítej je sama a mě nějak omluv.“

Olivia na něj užasle hleděla. „Snad se nehodláš… Ale Marku, musíš jít se mnou! Takhle neomalený jsi nikdy nebyl.“

„Pokání učiním později. Proboha živého, vždyť se tu zdrží skoro měsíc! Budu mít spoustu příležitostí se s nimi setkat. Jenže kdykoliv někdo spustí o děvčatech Bowmanových, okamžitě se mě zmocní špatná nálada. Právě teď stačí pomyslet, že se s nimi octnu v jedné místnosti, a bezděčně skřípu zuby.“

Olivia zavrtěla hlavou. Pochybovačně se na bratra zadívala, což neměl rád. „Hmm. Častokrát jsem tě viděla jednat s lidmi, které jsi neměl zrovna v lásce, a vždycky jsi k nim byl velmi zdvořilý. Zejména, když jsi od nich něco chtěl. Ale slečna Bowmanová tě z nějakého důvodu příšerně provokuje. Mám takovou teorii…“

„Skutečně?“ V mužových očích se objevila výzva.

„Pořád na ní pracuji. Jakmile dojdu k definitivnímu závěru, dám ti vědět.“

„Bůh mi pomáhej. Teď už běž, Olivie, a přivítej hosty.“

„Zatímco ty zůstaneš zalezlý v pracovně jako liška v noře?“

Markus se postavil a okázale jí dal ve dveřích přednost. „Odcházím zadem. Mám v plánu vydat se na pořádnou projížďku.“

„Jak dlouho budeš pryč?“

„Vrátím se včas, abych se stihl převléknout k večeři.“

Olivia si unaveně vzdychla. Při slavnostní hostině se sejde spousta lidí. Jedná se o jakýsi společenský úvod. Oficiální večírek vypukne v plné parádě zítra. Většina hostů již dorazila, každou chvíli se čeká příjezd několika opozdilců. „Uděláš lépe, když sebou hodíš,“ varovala ho. „S rolí hostitelky jsem sice souhlasila, ale to neznamená, že zvládnu všechno sama.“

„Vždycky přicházím v pravou chvíli,“ odvětil pevně Markus. Nato vystřelil z místnosti s dychtivostí člověka, který právě utekl zpod šibenice.

Kapitola 2

Markus ujížděl ze statku. Vedl koně po dobře udržované lesní cestě vedoucí kolem zahrad. Jakmile překonal strmou úžinu a vystoupal na opačné straně kopce vzhůru, povolil koni otěže a už uháněli s větrem o závod přes pole tužebníku a sluncem vysušené trávy. Stony Cross Park leží v nejkrásnějším koutě Hampshiru. Obklopují ho husté hvozdy, vlhké louky plné květin, mokřady i široké zlatavé lány. Tento kraj byl kdysi vyhrazen pouze králům, kteří sem vyráželi na lov. Nyní se stal jedním z nejvyhledávanějších míst Anglie.

Neustálý příliv návštěvníků Markovi svým způsobem vyhovoval. Měl tak dostatek společníků pro lov i sport, činnosti, které miloval, a navíc spoustu prostoru pro politické manévrování. V průběhu početných slavností se v domě uzavíraly rozličné obchody. Markus častokrát jakoby mimochodem přesvědčil vlivného politika či průmyslníka, aby s ním probral záležitosti, o něž se zajímal.

Ani chystaný večírek se nebude nikterak lišit od předchozích. Přesto se Markus v poslední době necítil ve své kůži a pocit nepohodlí ustavičně narůstal. Jakožto vrcholně realistický člověk nevěřil hrabě Westcliff na předtuchy ani na ostatní spiritualistické nesmysly, které se poslední dobou těšily obrovské oblibě. Přesto jako by něco viselo ve vzduchu. Ve Stony Cross Parku vládlo napětí jako před bouřkou. Hrabě se cítil neklidný a netrpělivý, vzrůstající nervozitu nedokázal rozptýlit ani přemírou sportovních aktivit.

Uvažoval o nadcházejícím večeru, kdy se bude muset bratříčkovat s Bowmanovými, a nepříjemný pocit se proměnil téměř v rozčilení. Litoval, že je vůbec pozval. V tomto okamžiku by se ochotně vzdal všech příštích obchodů s Thomasem Bowmanem, jen kdyby se téhle rodinky dokázal jednou provždy zbavit. Jenže se nedá nic dělat, jsou tady a stráví zde přinejmenším měsíc. Nezbývá než se snažit.

Čekala ho náročná jednání s Thomasem Bowmanem. Markus by průmyslníka rád přesvědčil, aby v Liverpoolu, případně v Bristolu, otevřel pobočku svých tukových závodů na výrobu mýdla. Pokud nezklamou liberální spojenci v parlamentu, dojde v nejbližších letech ke zrušení daně. Tím klesne cena a mýdlo se stane dostupným i pro obyčejného člověka. Což bude mít blahodárný vliv nejenom na zdraví veřejnosti, ale také na Markův bankovní účet. Ovšem jedině za předpokladu, že jej Bowman přijme za partnera.

Proto nemá na vybranou a musí chtě nechtě vystát jeho dcery. Lillian a Daisy představují typický příklad bohatých amerických dědiček, které se vydaly do Anglie ulovit manžela. Na urozené pány se každoročně vrhaly houfy ctižádostivých, užvaněných slečen s příšerným přízvukem, jež lačnily po neutuchající publicitě v novinách. Neurvalé, ukřičené, namyšlené mladé ženy, které si zamanuly, že si za papínkovy peníze pořídí v Anglii ženicha s titulem. A často uspěly. Markus se s děvčaty Bowmanovými seznámil při jejich předchozí návštěvě Stony Cross Parku a žádná z nich na něho neučinila patřičný dojem. Starší Lillian dokonce upřímně nesnášel, poněvadž se svými přítelkyněmi zosnovala rafinovanou past, do níž hodlala vlákat nic netušícího aristokrata. Říkaly si čekanky, jako by byly pyšné na to, že na všech plesech zůstávají potupně trčet v koutě. Markus nikdy nezapomene na okamžik, kdy léčka nevyšla. „Prokristapána… Vy se nezastavíte před ničím, že ne? Existuje vůbec něco, co by vás přimělo držet se zpátky?“ zhrozil se tehdy.

„Pokud ano,“ odvětila bystře Lillian, „pak jsem to ještě neobjevila.“

Takhle mimořádně nestoudnou ženskou Markus v životě nepotkal. Stačilo si vzpomenout, jak přistihl Lillian Bowmanovou v nedbalkách při hře zvané pasák, a nemohl o ní smýšlet jinak než jako o prachsprosté uličnici. A jakmile si na někoho vytvořil názor, bylo těžké ho změnit.

Mračil se. Zvažoval, jak by měl s Lillian propříště jednat. Bude chladný a odtažitý, za nic na světě se nenechá vyprovokovat. Bezpochyby ji tím řádně nazlobí. Úplně postačí jí předvést, jak je mu lhostejná. Představil si, jak Lillian okatě ignoruje a ona se nervózně ošívá… a rázem ho zaplavil klid. Ano. Bude se jí vyhýbat, jak jenom to půjde, a v případě nevyhnutelného setkání ji počastuje mrazivou zdvořilostí. Přestal se kabonit a navedl svého koně na řadu lehkých překážek. V dokonalé souhře s ušlechtilým zvířetem hladce zdolal plůtek, proutěnku a úzkou kamennou zeď.

„A teď, děvčata…“ Mercedes Bowmanová si na prahu pokoje přísně prohlížela dcery. „Trvám přinejmenším na dvouhodinovém spánku. Musíte být večer svěží. Lord Westcliff je zvyklý večeřet pozdě a společenská setkání obvykle končívají až po půlnoci. Nepřeji si, abyste u stolu zívaly.“

„Ano, máti,“ píply dívky způsobně. Upíraly na matku nevinné oči. Jenže ta se nedala zmást.

Ctižádostivá Mercedes Bowmanová přetékala nevyužitou energií. Byla kostnatá, hubená jako tyčka. V porovnání s ní se i chrti jevili baculatí. Plně se soustředila na svůj celoživotní úkol – úspěšně provdat dcery, a to ne za ledajakou partii. „Za žádných okolností neopustíte tuto místnost,“ kázala hrobovým hlasem. „Zakazuji vám potloukat se po sídle lorda Westcliffa. Nesmíte se do ničeho plést a tropit neplechu. Ještě si ušpiníte šaty. Vlastně – rozhodla jsem se vás pro jistotu zamknout, abych se ubezpečila, že skutečně odpočíváte.“

„Máti,“ bránila se Lillian. „Jestli existuje na světě nudnější místo, než je Stony Cross, pak sním svoje boty. Co bychom tu asi tak mohly provést?“

„Na tebe se nepříjemnosti lepí na každém kroku,“ prohlásila upjatě Mercedes a výhrůžně přimhouřila oči. „Právě proto vás nehodlám spustit z očí. Když si vzpomenu, jak ses tu posledně předvedla, divím se, že nás vůbec pozvali.“

„Já ne,“ odsekla suše dcera. „Každému je jasné, že jsme tu proto, poněvadž Westcliff má zálusk na otcovu společnost.“

„Lord Westcliff,“ zasyčela popuzeně matka. „Lillian, musíš se o něm vyjadřovat s úctou! Náš hostitel je nejbohatším aristokratem v Anglii a jeho rod…“

„…je starší než královnin,“ dodala zpěvavě Daisy. Tuhle písničku vyslechla bezpočtukrát. „Jeho hrabství je považováno za nejstarobylejší v Anglii, a proto…“

„…je lord Westcliff nejlepší partií v Evropě,“ doplnila ironicky Lillian. Posměšně přitom vyklenula obočí. „Možná dokonce na celém světě. Máti, jestli v koutku duše doufáš, že se Westcliff ožení s jednou z nás, tak jsi vážně blázen.“

„Ona není blázen,“ poopravila ji sestra. „Ona je Newyorčanka.“

V New Yorku ustavičně stoupal počet lidí, kterým dobré nápady a podnikatelské úspěchy přinesly peníze. Přesto se jim nepodařilo zapadnout mezi tamější společenskou smetánku, kterou tvořili převážně potomci původních holandských osadníků. Takzvaní „noví zbohatlíci“ marně usilovali o místo na slunci ve vysokých kruzích, po němž toužili. Okaté přehlížení a odmítání působilo na Mercedes jako vítr na oheň. Nepolevila ve svém úsilí, její ambice naopak sílily.

„Uděláte všechno pro to, aby lord Westcliff zapomněl na vaše politováníhodné chování během poslední návštěvy,“ poučila dcery chmurně. „Očekávám, že budete skromné, tiché a zdrženlivé. A na čekanky rovnou zapomeňte. Chci, abyste se držely dál od té hanebnice Annabelle Peytonové a té druhé… Jak se jenom jmenuje…?“

„Evie Jennerová,“ hlesla Daisy. „A Annabelle je nyní Huntová, máti.“

„Annabelle se provdala za Westcliffova nejlepšího přítele,“ přisadila si Lillian. „Domnívala jsem se, že právě z tohoto důvodu bychom se neměly přestat vídat.“

„Ještě to zvážím.“ Mercedes si dcery podezřívavě prohlédla. „Mezitím vás žádám, abyste si zdřímly. Od této chvíle ani neceknete. Je vám to jasné?“

„Ano, máti,“ broukly sestry jednohlasně.

Dveře se zavřely, v zámku zaskřípal klíč.

Dívky si vyměnily čtverácký úšklebek. „Hlavně že se nedoslechla, jak jsme hrály pasáka,“ zubila se Lillian.

„V tom případě bychom byly dávno mrtvé,“ mínila vážně Daisy.

Lillian vylovila z malé smaltované krabičky na toaletním stolku vlásenku. „Škoda že matku rozhodí každá prkotina, že?“

„Třeba jako když jsme do salonu paní Astorové propašovaly to naolejované selátko.“

Spiklenecky se zachichotaly. Lillian poklekla u dveří a začala se potýkat se zámkem. „Já to nechápu. Máti by měla ocenit, jak rafinovaně jsme ji pomstily. Musely jsme přece něco podniknout, když madam Astorová odmítla matku pozvat na svůj večírek.“

„Jenže naše mamina to vidí jinak. Podle ní nikdo nestojí o hosty, kteří s sebou na soaré berou užitková domácí zvířata.“

„Inu, podle mě jsme se nedopustily ničeho špatného. Horší bylo, když jsme tenkrát v obchodě na Páté avenue zapálily římskou svíci.“

„Šlo o spravedlivou pomstu. Ten obchodník na nás neměl být hrubý.“

Lillian vytáhla vlásenku ze zámku a zkušeně ohnula jeden její konec. Zašilhala námahou, ještě chvíli se potýkala se vzpurným zámkem, až konečně klapla západka. Potom se vítězoslavně podívala na sestru. „Právě jsem překonala svůj časový rekord.“

Avšak mladší sestra jí úsměv neoplatila. „Lillian… Jestli se letos zasnoubíš, všechno se změní. Ty se změníš. A po našich dobrodružstvích bude veta. Konec legrace. Zůstanu sama.“

„Nebuď hloupá,“ zamračila se Lillian. „Já se nezměním a ty sama nezůstaneš.“

„Budeš se muset zodpovídat manželovi,“ připomněla Daisy. „A ten ti nedovolí, abys prováděla alotria s mladší sestrou.“

„To teda ne.“ Lillian se postavila a rezolutně vrtěla hlavou. „Za takového páprdu bych se nikdy neprovdala. Hodlám se zaslíbit muži, který mě nebude hlídat ani omezovat. Chci někoho, jako je taťka.“

„No, máti s ním není dvakrát šťastná,“ poznamenala kysele Daisy. „Zajímalo by mě, zda se ti dva někdy milovali.“

Lillian se opřela o dveře a svraštila čelo. Chvíli nad připomínkou uvažovala. Ji samotnou nikdy nenapadlo přemýšlet nad tím, proč se rodiče vlastně vzali. Každý se staral výhradně o sebe. Nikdy se nechovali jako partneři. Pokud Lillian věděla, zřídkakdy se hádali, nikdy se neobjímali a sotva spolu mluvili. Přesto mezi nimi nevládla hořkost. Spíše si byli lhostejní. Jako by se jednou provždy vzdali tužeb a nebažili po štěstí.

„Láska existuje jenom v románech,“ povzdechla si Lillian. Doufala, že to vyznělo náležitě cynicky. Opatrně pootevřela a podívala se ven. Pak se ohlédla na Daisy. „Vzduch je čistý. Vezmeme to vchodem pro služebnictvo?“

„Ano. A zamíříme k lesu.“

„Proč k lesu?“

„Copak si nevzpomínáš, o co mě Annabelle prosila?“

Lillian na sestru chvíli nechápavě civěla, vzápětí obrátila oči v sloup. „Proboha, Daisy. To nejsi schopna vymyslet nic lepšího? Tomu říkám procházka.“

Daisy chápavě povytáhla obočí. „Ty tam nechceš jít, protože se jedná o blaho lorda Westcliffa.“

„Prosím tě,“ zavrtěla hlavou Lillian. „Jako bys tomu věřila? Taková hloupost.“

Jenže Daisy trvala na svém. „Najdu studánku přání,“ prohlásila důstojně, „a splním to, co jsem Annabelle slíbila. Můžeš mě buď doprovodit, anebo si jít po svém. Nicméně…“ Výhrůžně přimhouřila oči ve tvaru mandlí. „Když si vzpomenu, jak dlouho jsem na tebe čekala, zatímco jsi brousila zaprášenými starými apatykami a parfumeriemi, tak si myslím, že mi něco dlužíš.“

„Dobrá,“ broukla Lillian. „Půjdu s tebou. Jinak bys studánku nikdy nenašla a ještě by ses někde ztratila.“ Znovu nakoukla do chodby. Ujistila se, že je prázdná. Poté sestry po špičkách zamířily ke vchodu pro služebnictvo. Kročeje tlumily silné vlněné koberce.

Ačkoliv Lillian neměla majitele příliš v lásce, musela uznat, že rezidence Stony Cross Park je nádherná. Bytelný dům v evropském stylu byl postaven z kamene barvy medu. K obloze se vypínala čtveřice půvabných věžiček. Trůnil na ostrohu nad řekou Itchen a obklopovaly ho terasovité sady a zahrady, jež plynule přecházely v park a divoký les. Žila tu již patnáctá generace rodiny Marsdenů, jak neopomnělo připomenout snaživé služebnictvo. Což stěží vypovídalo o velikosti pánova majetku. Proslýchalo se, že vlastní téměř dvě stě tisíc akrů půdy v Anglii a ve Skotsku, dva hrady, tři středověké tvrze, řadové domy, pět usedlostí a vilu nad Temží. Nicméně perlou mezi rodinnými nemovitostmi bylo bezesporu toto sídlo.

Sestry opatrně proklouzly branou ven. Držely se ve stínu živého plotu, jenž je kryl před nežádoucími pohledy z oken. Sotva vkročily mezi prastaré cedry a duby, ostře pálící slunce milosrdně zakryl zelený baldachýn propleteného větvoví.

Daisy rozpustile rozhodila ruce a zvolala: „Miluji tohle místo!“

„To tě přejde,“ prorokovala Lillian, avšak v koutku duše přiznávala, že nyní, počátkem podzimu, kdy květiny ještě hýřily všemi barvami, by v Anglii stěží hledala půvabnější místo.

Daisy se vyhoupla na kládu při okraji cesty a opatrně po ní kráčela. „Možná by nebylo marné provdat se za Westcliffa,“ rozumovala. „Jenom si představ, že by ses stala majitelkou tohohle panství.“

Lillian popuzeně povytáhla obočí. „A celý život bych se dívala na toho náfuku a poslouchala jeho rozkazy?“ Protáhla obličej a znechuceně nakrčila nos.

„Annabelle říkala, že lord Westcliff je ve skutečnosti o hodně milejší, než se jeví.“

„Tohle ona tvrdit musí. Nezapomeň, co se přihodilo před několika týdny.“

Sestry zmlkly. Obě vzpomínaly na nedávné dramatické události. Když si Annabelle ve společnosti svého manžela Simona Hunta prohlížela továrnu na lokomotivy, kterou vlastnil společně s lordem Westcliffem, došlo k hrozivému výbuchu, jenž je málem připravil o život. Westcliff neváhal vrhnout se do hořící budovy, což se téměř rovnalo sebevraždě, aby je zachránil. Vyvedl je oba živé ven. Nyní na něho Annabelle zcela pochopitelně pohlíží v novém světle a považuje ho za hrdinu. Dokonce se nedávno nechala slyšet, že Westcliffova arogance je docela roztomilá. Nato Lillian kysele odvětila, že se Annabelle očividně dosud nezotavila z následků otravy kouřem.

„Myslím, že bychom měly být lordu Westcliffovi vděčné,“ poznamenala Daisy a seskočila z klády. „Koneckonců zachránil Annabelle život. A přítelkyň tu zase tolik nemáme, abychom mohly nějakou postrádat.“

„Annabelle spasil pouhou shodou okolností,“ oponovala nabručeně Lillian. „Riskoval jedině proto, aby nepřišel o užitečného obchodního partnera.“

„Lillian!“ Daisy, která sestru předběhla o několik kroků, se užasle obrátila. „Takhle nemilosrdná jsi nikdy nebyla. Prokristapána, kvůli naší kamarádce a jejímu manželovi hrabě vběhl do ohnivého pekla. Co ještě musí udělat, aby na tebe učinil patřičný dojem?“

„Jsem si jista, že Westcliff mě ničím oslňovat nehodlá,“ odsekla Lillian. Přistihla se, že její prohlášení vyznělo ublíženě, proto se ušklíbla a o poznání lhostejněji dodala: „Daisy, jestli chceš mermomocí vědět, proč ho nemám ráda, tak si laskavě zapiš za uši, že ho nemůžu ani cítit, poněvadž on zjevně nesnáší mě. Nevynechá jedinou příležitost, aby se nade mnou nepovyšoval – morálně, sociálně, intelektuálně… Ach, s jakou chutí bych mu srazila hřebínek!“

Chvíli kráčely mlčky. Pak se Daisy zastavila, aby si natrhala violky hustě rostoucí u kraje cesty. „Co kdybys zkusila být na Westcliffa pro změnu hodná?“ prohodila. Připnula si kvítka do vlasů a dodala: „Třeba bys ho tím natolik vyvedla z míry, že by ti začal laskavost oplácet.“

Lillian zachmuřeně zavrtěla hlavou. „Kdepak. Pravděpodobně by pronesl něco jízlivého, zatetelil se spokojeností a dál na mě shlížel spatra.“

„Podle mě začínáš být…,“ spustila Daisy. Náhle se zarazila a plně se na něco soustředila. „Slyším šplouchání vody. Někde tady musí být studánka přání!“

„Svatá prostoto,“ povzdechla si Lillian. Zdráhavě následovala sestru, jež poskakovala po vyježděném úvozu lemovaném bažinatými loukami. Mokřady byly hustě porostlé modrými a purpurovými hvězdnicemi, ostřicí a přesličkou. Celík zlatobýl mával latami drobných květů. Těsně u pěšiny se krčily chomáče žlutých pantoflíčků. Klid okolní přírody zapůsobil na Lillian jako balzám. Zhluboka se nadechla. Když se přiblížily k zurčícímu prameni, pod nímž se nalézala bahnitá tůňka, vzduch zjemněl vlhkostí.

Počátkem léta se tu sešly všechny čekanky. Každá vhodila do kalné vody špendlík a v duchu si něco přála, jak velela místní tradice. Daisyin tajemný vzkaz se týkal Annabelle a do puntíku se vyplnil.

„A jsme tady,“ prohlásila spokojeně Daisy. Vytáhla z kapsy dlouhou tenkou střepinu, kterou Annabelle po nehodě odstranila z ramene lorda Westcliffa. Dokonce i Lillian, která jinak neměla s mužem slitování, se při pohledu na ni otřásla. „Annabelle mě poprosila, abych ji vhodila do studánky a přála si pro pana Westcliffa totéž co pro ni.“

„Co to má být?“ vyzvídala Lillian. „Nikdy jsi mi to neprozradila.“

Daisy na sestru pohlédla s potutelným úsměvem na rtech. „Není to snad jasné, drahá? Upřímně jsem doufala, že se Annabelle provdá za muže, jehož miluje.“

„Aha.“ Annabellino manželství se Simonem Huntem se vydařilo. Ti dva se očividně milují, takže kouzlo musí fungovat. Lillian se blahosklonně zahleděla na sestru a poté couvla, aby zpovzdáli přihlížela obřadu.

„Lillian,“ ozvala se Daisy. „Musíš u mě zůstat. Vodní vílu určitě potěší, když se na přání soustředíme obě. Potom se dozajista splní.“

Starší z dívek se zachichotala. „Snad nevěříš na vodní vílu? Panenko skákavá, jak je možné, že jsi tak pověrčivá?“

„Od dámy, která si nedávno zakoupila flakon čarovného parfému, to sedí.“

„Jenže já tomu blábolu nevěřím! Pořídila jsem si ho, protože hezky voní.“

„Lillian,“ škádlila ji sestra. „A co je na tom špatného? Buď čáry máry zaberou, nebo ne. Já osobně doufám, že na mě čeká něco tajemného. Nyní si pojďme přát štěstí pro lorda Westcliffa. Tohle je to nejmenší, co pro něho můžeme udělat. Koneckonců zachránil Annabelle život.“

„Tak tedy dobrá. Stoupnu si vedle tebe – ale jenom proto, abys nespadla do vody.“ Lillian objala sestru kolem útlých ramen a zahleděla se do kalné vody.

Daisy pevně stiskla víčka a sevřela střepinu v dlani. „Hrozně moc si to přeji,“ zašeptala. „Ty také, Lillian?“

„Ano,“ přikývla, ačkoliv opravdová láska pro lorda Westcliffa nebyla tím, na co právě myslela. Doufám, že Westcliff potká ženskou, která ho srazí na kolena. Spokojeně se zaculila. Nepřestávala se usmívat ani v okamžiku, kdy Daisy vhodila kovový úlomek do vody. Zvolna se nořil do bezedné hlubiny.

Dívka si otřela ruce a blaženě se odvrátila. „Hotovo,“ řekla a uklonila se. „Jsem děsně zvědavá, v čí náruči hrabě nakonec skončí. Už se nemůžu dočkat.“

„Chudinka ubohá,“ politovala neznámou Lillian.

Daisy pohodila hlavou k panskému sídlu. „Vrátíme se?“

Další rozhovor, který sestry vedly, se rychle změnil ve strategické plánování. Diskutovaly o tom, co nedávno probíraly s Annabelle. Děvčata nutně potřebovala bohatého přímluvce, jenž by jim umožnil vstup do vysoké anglické společnosti. Jenže nemohl se jím stát hned tak někdo. Muselo se jednat o mocného a vlivného člověka, jehož si ostatní považují. Tím, že je uzná za hodné pozornosti, jim otevře cestu k ostatním. Podle Annabellina dobrozdání se pro tento úkol nikdo nehodí lépe než hraběnka Westcliffová, Markova matka.

Hraběnka, jež nalezla zalíbení v putování po Evropě, se ve společnosti příliš neukazovala. I když dlela ve Stony Cross Parku, s hosty se stýkala jen zřídka. Velice jí vadilo, že se syn bratříčkuje s průmyslníky a podnikateli neurozeného původu. Ani děvčata Bowmanova s ní dosud neměla tu čest, ale vyslechla toho o ní spoustu. Pokud je na řečech něco pravdy, potom je hraběnka stará zkostnatělá dračice, která ze srdce nesnáší cizince. Zejména Američany.

„Naprosto nechápu, jak přišla Annabelle na nápad, že by se tahle ženská mohla stát naší dobrodějkou?“ mínila Daisy a kopla do kamínku, s nímž si pohrávala. „Dobrovolně se k tomu nepropůjčí, to je jisté.“

„Ale ano, pokud ji o to požádá pan syn,“ odvětila Lillian. Bezděčně zdvihla dlouhý klacek a švihla jím do vzduchu. „Westcliff zjevně dokáže matku k ledačemu přimět. Annabelle mi vyprávěla, jak hraběnka nesouhlasila se sňatkem lady Olivie a pana Shawa. Prohlásila, že se nezúčastní obřadu. Westcliff si uvědomoval, jak šeredně by tím ranila city své dcery, proto ji donutil přijít. Dokonce zařídil, aby se tvářila příjemně.“

„Opravdu?“ Daisy s potutelným úsměvem pohlédla na sestru. „Nechápu, jak se mu to podařilo.“

„Je přece pánem domu. V Americe je královnou domácnosti žena, ale tady, v Anglii, se všechno točí kolem mužů.“

„Hm. Tak tohle se mi moc nelíbí.“

„Ano, já vím.“ Lillian se odmlčela, pak zaraženě dodala: „Podle Annabelle angličtí manželé schvalují jídelníček, rozmístění nábytku, barvu závěsů… zkrátka všechno.“

Daisy vypadala udiveně a rozčileně. „Copak se pan Hunt obtěžuje takovými prkotinami?“

„Inu, on ne. Není přece šlechtic, nýbrž průmyslník. A podnikatelé většinou nemívají na takové triviality čas. Na rozdíl od průměrných šlechticů, kteří nemají co dělat, a tak brousí po domě a do všeho strkají nos.“

Daisy přestala kopat do kamínku a zamračeně pohlédla na sestru. „Víš, co nechápu? Proč se pokoušíme uhnat zrovna šlechtice? Jen si představ, co by nás čekalo. Bydlení v prastarém polorozpadlém sídle, nechutná anglická kuchyně a hrstka služebnictva, u něhož bychom neměly žádný respekt.“

„Plníme přání matky,“ odvětila suše Lillian. „Kromě toho nás v New Yorku nikdo nechtěl.“ Smutnou skutečností zůstávalo, že v přísně rozdělené newyorské společnosti neměli novopečení zbohatlíci potíž najít vysoce postavenou nevěstu. Na rozdíl od zazobaných dědiček. O ty nestála ani tamější aristokracie, ani průmyslníci, kteří toužili šplhat vzhůru po společenském žebříčku. Vdavekchtivé dívky proto mířily do Evropy, kde pátraly po šlechticích, kteří by uvítali manželku s tučným věnem. Bylo to jediné řešení.

Daisyina zakaboněná tvář se rozjasnila. „A co se stane, když nás nebude nikdo chtít?“

„Pak se proměníme ve dvě zlomyslné staré panny, poflakující se po Evropě.“

Daisy se při té představě rozesmála a přehodila si na záda těžký cop. Nehodilo se, aby děvčata v jejich věku vycházela z domu prostovlasá, tím spíše s neupraveným účesem. Jenže obě sestry obdařila příroda takovou záplavou bohatých těžkých kadeří, že zkrotit je do důmyslných moderních účesů bylo hotovým utrpením. Každá potřebovala alespoň tři sady sponek. Nejvíc zkusila Lillian, kterou citlivá pokožka po všem tom česání, kroucení a tahání bolela a pálila. Mnohokrát se přistihla, jak závidí Annabelle Huntové, jejíž světlé hedvábné lokny se vždycky chovaly tak, jak si přála jejich majitelka. Na utajenou procházku se Lillian vydala s hřívou staženou do koňského ohonu. Stékala jí po zádech jako vodopád. Ve společnosti by se takhle objevit nemohla.

„Jak přesvědčíme Westcliffa, aby přiměl matku hrát si na naši přímluvkyni?“ otázala se Daisy. „Zdá se vysoce nepravděpodobné, že by s něčím takovým kdy souhlasil.“

Lillian se od sestry odtáhla, odhodila klacek daleko do lesa a smetla si z dlaní úlomky kůry. „Nemám ponětí,“ přiznala. „Annabelle se pokusí přesvědčit manžela, aby se za nás u Westcliffa přimluvil. Ale ten s největší pravděpodobností odmítne, aby neohrozil výhodné přátelství.“

„Kéž bychom mohly Westcliffa něčím přinutit,“ dumala Daisy. „Vlákat jej do léčky, vydírat ho nebo něco takového.“

„Člověka můžeš vydírat jedině tehdy, když se dopustí hanebného skutku, který má důvod skrývat. Pochybuji, že starý, zkostnatělý, nudný Westcliff kdy překročil pravidla etikety.“

Daisy se zasmála. „Není zkostnatělý, nudný a dokonce ani starý!“

„Máti tvrdí, že je mu přinejmenším pětatřicet. Podle mě už není žádný zajíc, nemyslíš?“

„Vsadím se, že většina dvacetiletých mu co do tělesné kondice nesahá po kotníky.“

Kdykoliv se rozhovor stočil na Westcliffa, pocítila Lillian jistou provokaci. Stejně jako v dětství, když si bratři mezi sebou házeli s její nejoblíbenější panenkou a ona marně plakala, aby jí hračku vrátili. Avšak proč ji popuzuje jakákoliv zmínka o hraběti, pro ni zůstávalo hádankou. Daisyinu poznámku proto přešla s podrážděným pokrčením ramen.

Blížily se k domu. Zdálky k nim doléhaly veselé hlasy a povzbuzování, jako když spolu dovádějí děti. „Co se tam děje?“ zajímala se Lillian a významně pohlédla ke stájím.

„Netuším, ale jak se zdá, někdo se výborně baví. Pojďme se tam podívat.“

„Ale jenom na chviličku,“ varovala Lillian. „Kdyby máti zjistila, že jsme zmizely…“

„Pospíšíme si. No tak, Lillian, prosím!“

Zatímco váhaly, křik a smích stále sílily. Ostře kontrastovaly s okolním tichem a pokoušely Lillianinu zvědavost. Uličnicky se zakřenila na sestru. „Budu tam první!“ zvolala a dala se do běhu.

Daisy si vykasala sukně a vyrazila za ní. Třebaže měla kratší nohy než sestra, čilá a mrštná byla jako skřítek, takže na dvorek u stájí se dívky přiřítily bok po boku. Lehce se zadýchávaly. Klusaly do táhlého kopce kolem oplocené ohrady. Náhle spatřily pětici hochů. Mohlo jim být od dvanácti do šestnácti let. Hráli si na nevelkém plácku za konírnou. Podle oblečení zde pracovali. Boty si vyzuli u hrazení a běhali bosí.

„Vidíš to?“ užasla Daisy.

Lillian pohlédla na chlapce, který se oháněl dlouhou dřevěnou pálkou, a potěšeně se rozesmála. „Vždyť oni hrají pasáka!“

Tato kratochvíle, k níž je zapotřebí pálka, míček a čtyři mety rozestavěné do kosočtverce, se stala populární jak v Americe, tak v Anglii. V New Yorku se změnila přímo v posedlost. Věnovali se jí chlapci i děvčata ze všech společenských vrstev. Lillian s nostalgií vzpomínala na mnohé pikniky, které následovaly po utkání. Smutně sledovala, jak kluk od koní obíhá mety. Očividně tu hráli dost často. Kolíky značící mety byly vraženy hluboko do země a mezi nimi se táhla prašná pěšinka vyšlapaná v trávě. V jednom z čeledínů Lillian poznala hocha, který jí přede dvěma měsíci půjčil pálku, když se rozhodla do klání zasvětit čekanky. Nedopadlo to zrovna nejlépe.

„Co myslíš, vezmou nás do hry?“ zeptala se Daisy s nadějí v hlase. „Alespoň na chvíli.“

„Proč by ne? Ten zrzek mi tenkrát půjčil pálku. Myslím, že se jmenuje Arthur.“

V ten okamžik se na pálkaře řítil rychlý nízký míč. Chlapec jej bleskově odpálil. Plochá strana pálky silně udeřila do koženého míčku a ten se s poskakováním hnal směrem k nim. V New Yorku se tomuto typu úderu říkalo „hopsák“. Lillian vystřelila kupředu, zkušeně jej zachytila holýma rukama a plynulým švihem míč vrátila hráči na první metě. Reflexivně jej chytil a vytřeštil údivem oči. Vtom si dvojice dívek počali všímat i ostatní a postupně ustávali ve hře.

Lillian směle vykročila k ryšavému čeledínovi. „Arthure? Pamatujete si na mě? Byla jsem tu v červnu. Půjčil jste nám pálku.“

Mládencův obličej se rozjasnil. „Ach ano, slečno. Slečno…“

„Bowmanová.“ Lillian ukázala na Daisy. „A tohle je má sestra. Zrovna jsme si říkaly… Necháte nás hrát? Jenom chviličku.“

Dál panovalo zaražené ticho. Lillian chápala, že zapůjčit dámě pálku je jedna věc, avšak zapojit ji do utkání služebnictva věc druhá. „Nehrajeme vůbec špatně,“ vemlouvala se. „V New Yorku docela často trénujeme. Jestli se obáváte, že bychom vám to kazily…“

„Takhle to není, slečno Bowmanová,“ bránil se Arthur a obličej mu náhle plál červení stejně jako vlasy. „Já jenom, že… Dámy jako vy… nemůžou… My tu sloužíme, slečno.“

„Ale teď máte volno. Nebo ne?“ nedala se Lillian.

Chlapec váhavě přikývl.

„Inu, my též,“ ubezpečila ho Lillian. „Vždyť o nic nejde. No tak, nechte nás hrát. My to nikomu neřekneme!“

„Pověz mu, že jim ukážeš, jak jsi dobrá,“ poradila jí Daisy koutkem úst.

Chlapci se dál tvářili zatvrzele, ale Lillian se nevzdávala. „Umím nadhazovat,“ prohlásila a výmluvně přitom povytáhla obočí. „Rychlé míče, prudké míče, zákeřné míče… Copak vás nezajímají americké triky?“

Tím je očividně dostala. Jenže Arthura zviklat nedokázala. „Slečno Bowmanová, kdyby vás někdo zahlédl na plácku za stájemi hrát pasáka, my bychom to odskákali…“

„Kdepak, neodskákali,“ nesouhlasila Lillian. „Slibuji, že přebíráme veškerou odpovědnost za své chování. Každému řeknu, že jsme vám nedaly na vybranou.“

Chlapci se dál tvářili pochybovačně, ale děvčata je přemlouvala a prosila tak dlouho, až nakonec souhlasili. Lillian se zmocnila opotřebované kožené meruny a zaujala pozici nadhazovače. Pálkař stál na metě označené Skalní hrad. Dívka přenesla váhu na levou nohu, pořádně se rozmáchla a vší silou odmrštila míč. Tvrdě přistál v chytačově dlani, zatímco pálkař se marně rozháněl holí. Lillianin výkon byl oceněn uznalým hvízdnutím.

„Na holku není špatná,“ okomentoval hod Arthur. Lillian se ušklíbla. „A teď by mě, slečno, zajímalo, jak vypadá ten zákeřný míč, o němž jste mluvila.“

Lillian zachytila přihrávku a sevřela míč mezi palcem, ukazovákem a prostředníkem. Široce se rozmáchla a vypustila jej pouze švihem zápěstí. Míč tím získal nebezpečnou rotaci a pozoruhodnou rychlost. Pálkař opět minul, ale i on zajásal a ocenil tak dívčin um. Příště se konečně trefil a poslal míč stranou hracího pole, kde se ho šťastně zmocnila Daisy. Pospíchala na třetí metu, kde hráč pozdě a celkem zbytečně vyskočil do vzduchu.

Za několik minut se utkání rozjelo na plné obrátky. Hráči se přestali ostýchat a odpalovali a chytali míče s plnou vervou. Lillian se hlasitě veselila spolu s ostatními. Opět si připadala svobodná a volná jako v dětství. Cítila nepopsatelnou úlevu. Alespoň na okamžik pustila z hlavy všechna pravidla i etiketu, jež Američanky krutě omezovaly a zahanbovaly, sotva vstoupily na anglickou půdu. Panoval nádherný den. Přátelské slunce se smálo z oblohy, čistý vzduch krásně voněl.

„Jste na pálce, slečno,“ upozornil ji Arthur a významně zdvihl ruku, aby mu hodila míč. „Uvidíme, zda odpalujete stejně dobře, jako nadhazujete.“

„Zdaleka ne,“ informovala ho promptně Daisy. Lillian jí odpověděla neslušným gestem, načež chlapci nadšeně zaryčeli smíchy.

Bohužel to byla pravda. Třebaže se jí v nadhazování nikdo nevyrovnal, s pálkou to neuměla. Na rozdíl od Daisy, která se svým uměním nikterak netajila. Lillian uchopila pálku levačkou, ale pravou ruku nesvírala tak pevně. Připravila se, přimhouřila oči a ve správném okamžiku se ze všech sil rozmáchla. Jenže umanutý míček vysoko přeletěl vrchol pálky a skončil daleko nad chytačovou hlavou. Vzápětí zmizel.

Dříve než se pro něj kluk rozběhl, zčistajasna se znovu objevil ve vzduchu. Arthur náhle zesinal a Lillian nechápala proč. Otočila se, aby zjistila, co ho tak vyděsilo. Vtom spatřila toho, kdo vrátil míč do hry, a zajíkla se.

O hrazení se neopíral nikdo jiný než Markus, lord Westcliff.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzlo podzimu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.