Cesta
k jednoduchosti

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy - eReading

Milena Jesenská

Cesta k jednoduchosti – e-kniha

Copyright © Rosier, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Milena Jesenská, 2022

Illustrations © Lucie Kvapilová, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-88467-12-0

ISBN ePUB: 978-80-88467-41-0

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-88467-42-7

ISBN PDF: 978-80-88467-43-4

Drahému tátovi věnuje
Milena

Cesta
k jednoduchosti

Nejpodivnější ze všeho je, že poznáváme jednoduché věci až naposled. Dejte dítěti na vybranou mezi prostým předmětem a zdobeným, vybere si určitě zdobený, a dáte-li mu na vybranou mezi několika, sáhne po tom, jenž je nejméně jednoduchý. Ve středu města najdete obchody – a jsou to ty nejdražší a nejvybranější – jejichž výklady vykazují vesměs jednoduché, prosté věci, „není na tom nic,“ řekne babka z venkova, „a stojí to takový nekřesťanský peníze“. Čím dále k předměstí, tím horlivější snaha po okrase: šaty dostávají jarmareční barvičky, volánky, laciné kraječky, na kloboucích trůní peří a dělané kytky, na nádobí svítí všelijaké obrázky, květinář nemá kytky, ale pugety, papírník má pohlednice s vojáčkem, veršíčkem a nachovou růží. Na venkově nenajdete už vůbec nic jednoduchého. Na všem něco visí, lepí, svítí, krášlí, k prosté formě věci druží se ozdoba věci a vzpomeňte si jen na dětské slaměné, tolik typické kloboučky s dělanými pomněnkami, sedmikráskami a mašlí na uchu! Dětská tvářička v nich vypadá tak prokletě bezmocně a tak začarovaně hloupě, že na první pohled skoro bolestně pocítíte, kolik vnitřní námahy jednou spotřebuje takový človíček, než se z obdivu ke svému opomněnkovanému kloboučku dopracuje k lásce k jednoduchému širáku z pěkné slámy, a kdo ví, jestli se mu to kdy podaří. Vzpomínám si na ukrutný brek a tragickou žalost svého dětství, když mi maminka vzala růžový a bleděmodrý hřebínek z pouti a nahradila jej pravým želvovým! A jak mne ponižovala a trápila námořnická bunda a jak jsem toužila po opentlené a okraječkované blůze Fandy, své sousedky, která nosila ve dvanácti letech frizury a opravdické vlásničky a v kapse sukně užmolená psaníčka nějakého studenta! A když si uvědomím, že takové bolesti prodělal každý z nás a pak později opravdové štulce osudu a vnitřní hořké boje a horká doznávání, než poprvé spatřil krásu a ušlechtilost jednoduchosti, a že mu najednou pak asi bylo, jako by ve světě, kterým denně chodí, zažil nový svět, nemohu si pomoci a musím říci něco velice paradoxního: že jednoduchost naprosto není jednoduchá. Snad je to proto, že v nás dřímá kousek živelné, mozkem dosud nepodmaněné nenasytnosti divokých, nespoutaných tvorů, jakými jsme asi jednou byli, a že na všechno a vždycky říká naše srdce: Ještě, ještě, ještě! Nedovedeme se zastavit a máme vždycky strach, že máme málo. Máme-li mnoho, máme strach, že to ztratíme. Ztratíme-li to, máme strach, že toho podruhé nedobudeme. Vždycky máme nějaký strach o majetek, na nejposlednějším dnu duše je ještě díra, vedoucí k ještě poslednějšímu dnu duše. Vysloužíme-li si šťastnou hodinu, křičíme: ještě jednu! A vysloužíme-li si na klobouk, chceme na něj ještě kytku. Máme-li tisíc, chceme druhý, a máme-li dva, chybí nám dvě stovky.

Není maličkých a nepatrných vlastností. Maličké a nepatrné vlastnosti jsou jen drobečky, které se udrobily velikým vlastnostem a nestřeženě se vysypaly na povrch. Všecko, naprosto všecko pramení z vnitřku a učit lidi vkusu a ponechat jim neumírněné srdce je asi tak směšné jako oblékat napřed hodinky, pak vestu a pak kabát. Umírněnost je však komplikovaná vlastnost a nejtěžší ctnost, poněvadž k ní patří vnitřní jistota. Od přírody však nikdo není jistým, jistota je dobytá, krásná, záslužná a vykoupená věc a patří k ní především uvědomělé a správné ocenění všech hodnot. Nabývají jí lidé, kteří se naučili ztrácet, aniž by zoufali, kteří dovedou nabývat, aniž by se přejedli a aniž by tím dobytým vycpávali díry vlastní nenasytnosti. Lidé, kteří se naučili dělit se a kteří se konečně dozvěděli, že jistota člověka nespočívá v majetku předmětných hodnot, nýbrž v majetku široširého srdce. Široširé srdce se vždycky neomylně zastaví u pravého jádra věci a ve všech situacích, nepatrných i důležitých, dopátrává se nejhlubšího a nejprostšího základu. Čím hlouběji pátrá, tím se soustřeďuje kruh poznání, a nakonec, jako magnetka, zarazí se u toho, co je vlastně samozřejmé a jednoduché. Můj Bože, po jakých bojích a zápasech, po jakém bloudění a tápání nalezne to, co je tolik jasné jako světlo denní. Je to jako lucerna, kterou je třeba posvítit si na svět. Je dobře otočit se a posvítit jí do všech koutů, kterými jste kdy prošli, prohlédnout si v její záři všecko, nač jste kdy hleděli, a pak důkladně prohlédnout sebe, znovu a naposled a pak alespoň stokrát znovu. Zpočátku se v člověku zvíří všecky dosavadní pojmy, jako prachové krystalky v šikmém paprsku slunečním. To bolí, a především, to namáhá. Ale když nepovolíte, urovná se všecko samo sebou, všecko ve vás se dostane do jakéhosi odstředivého pohybu a všecko se samo zařadí na své místo. Vaše srdce začne vypadat jako jednoduché srdce. Taková dokonalá srdce mívají některé ženy, které nikdy o nikom zle nemluví, všemu rozumí a samy si dovedou odepřít, a nikdo o tom ani neví, že si odpírají.

Kdo se jednou naučí umírněnosti v tom nejhlubším slova smyslu, nebude nikdy milovat například nepravé perly. Ale víc než to: nikdy mu ani nenapadne, že by je mohl milovat, a nebude nijak pyšný na to, že je nemiluje. Tak mu bude samozřejmé nemilovat je, že pro něj prostě nebudou na světě.

Inu ovšem, nepravé perly jsou velice nepatrná věc. Je-li však v nás vztah k nejnepatrnější věci v pořádku, jak teprve jsou v pořádku vztahy k důležitým věcem?

Zvenčí a zevnitř

Nenávidím větičku: on za to nemůže. Netvrďte přitom, že máte dobré srdce. Dobré srdce miluje lidi, aniž by je muselo omlouvat a aniž by je vůbec moralizovalo a kritizovalo. „Nemůže za to,“ je farizejství dobroty, stavěné na odiv, a především: je to škodné. I když za nic nemůžeme, přece svět žádá a sami žádáme, abychom za všecko mohli. Ve chvíli, kdy jsme mozkově tak daleko, že se dovedeme orientovat ve světě, dovedeme myslet, vymýšlet a rozhodovat se, v té chvíli už jsme přeci hotoví lidé, vytvoření dle tisíce tajemných a od nás neodvislých dění; vytvořila nás výchova, okolí, důležité zážitky z dětství i dědičnost a různé vlivy fyziologické. A tak sebe vlastně přejímáme až tenkrát, když už jsme, jací jsme, ale žádá se na nás, abychom nežili podle toho, jací jsme, nýbrž podle toho, jakými máme být. Ale poněvadž je tento osud tak všem lidem společný jako zrození a smrt a nebezpečí nemoci, není to už vlastně osud, nýbrž skutečnost, a zbývá nám jediná a veliká povinnost: zařadit se mezi ostatní. Snad vůbec všechno, co se žádá na člověku, a snad vůbec největší stupeň lidské statečnosti a lidské práce na sobě samém možno vyjádřit touto větou: zařadit se mezi ostatní. To znamená, že je třeba vykonat právě opačné, než vykonává příroda, a zušlechtit právě opačné, než nám bylo dáno přírodou. To znamená, že je třeba vypěstit v sobě všechno, co z nás dělá dobrého druha pro všechny mezi všemi, a dát zakrnět tomu, co nás pudí starat se o vlastní prospěch na úkor společnému prospěchu.

V tomto smyslu každý může za všecko. Musíme si jen uvědomit, že ne každý má tutéž práci a že jsou lidé, kterým úkol převzít zodpovědnost za své konání může působit jen radost a zadostiučinění, a lidé, kteří to mají nesmírně, zoufale těžké.

V tomto smyslu může každý i za svoji tvář i za svoje tělo i za výraz svých očí i za harmoničnost nebo strohost svých pohybů. Tělo je právě tak tvárné jako mozek, myšlenky a duše; a právě jako se nerodí úplně hloupí lidé, nerodí se úplně oškliví lidé. V tváři pak stojí napsáno zřetelným a viditelným písmem, jakou práci jste si dali se sebou a jaké výsledky osvětlují zvnitřka váš obličej. Dát si práci se sebou je jediné, co můžeme udělat k největšímu praktickému a současně i ideologickému cíli: k účelnému a činnému zařadění se mezi ostatní.

Největší krása člověka je harmoničnost. Nemyslím tím vkus zevnějšku. Myslím to zevnitř vyzářené sladění a jakési vyrovnání a vyvážení negativních a pozitivních vlastností v jedinečný, výrazný celek. Koukáte-li se například na kočku, koukáte se na něco naprosto dokonalého, a přece není kočka „dokonalá“. Neumí ani létat, ani štěkat, ani mluvit, ani počítat, myslím, že je ještě mnoho věcí, kterých neumí. Ale to, co dovede, dělá dokonale a nikdy ji nenapadne, aby zkoušela něco, co nedovede, třeba tančit. Jsou lidé, kteří dělají všecko dokonale s naprostým souladem a mají tolik sebevlády a sebekritiky a snad také tolik živelní přirozenosti, že nedělají nikdy ničeho, čemu nerozumí. Proto nejsou nikdy oškliví, protože ošklivá je jedině neobratnost, směšnost a nenasytnost ješitnosti. Jsou jakoby zakulacení a mají znamenitou formu; někdy ji mají uvědoměle a vydobytě, jindy ji mají bezděky, ale pokaždé se pohybují s krásnou jistotou někoho, kdo dělá vždycky to správné. Mluví správně, jednají správně, chovají se správně a oblékají se správně. Možná že nikdy neviděli módního žurnálu a třeba neměli ani tolik času, ani tolik peněz, aby se o to starali. Ale jejich vnitřní organizace je v uvědomělém pořádku. Vědí, co chtějí, a vědí, co je dobře chtít. Všecko zevní podřazuje se přirozeně této centrální čistotě jako u parní mlátičky, která samočinně třídí plevy a zrna, pracuje s účelnou soustředěností a čistotně za sebou zametá, zužitkujíc všechno v pravý čas a k pravému účelu.

Všecko, co člověk dělá, souvisí s vnitřní jeho propracovaností. Jak vypadá a jak se pohybuje, jak nosí šaty a jak klade chodidla a jak se umí usmát a jak tiskne ruku: všechno vyvěrá z jediného pramene, z bohatosti a slušnosti vnitřního života. Nedělají člověka šaty – co lidí po válce chtělo na šatech, aby je udělaly, a povedlo se to? – Skoro bych řekla, že šaty odhalují, a ne, že zahalují člověka. Rozhodně jsem si jistá, že opravdu cenný člověk nikdy neztrácí neobratností svého zevnějšku, i když snad má na sobě všelicos jinak, než jak se „to patří“. Má zato tolik sytého, zhuštěného, jedinečného výrazu, že je daleko krásnější než člověk, který má bděle a úzkostlivě všechno, jak se patří. Naprosto nechci říci, že na zevnějšku nezáleží, naopak. Chci jen říci, že zevnějšek není zevnějšek, nýbrž důsledek vnitřku. Člověk bohatého a krásného obsahu vyřeší si otázku svého vzhledu samozřejmě (a to už je skoro totéž jako dobře) a nikdy na sebe nenavěsí směšné a neupravené hadry, poněvadž jednoduchost a úpravnost mu jsou nezbytny jako vzduch k dýchání. A lidem prolhaných obsahů a lidem bez obsahů nepomohou ke kráse a ušlechtilosti nejdražší šaty. Kdyby na nich nebyla krejčovsky ani jediná chybička, bude chybět rukávům a střihu to bezejmenné něco, co tak proudivě svítí z lidí, kteří za něco stojí. Jak se to říká? Komu není shůry dáno, v apatyce nekoupí.

Zrdcadlo,
které se v nás zhlíží

Jednou jsem viděla na barevné obálce nějakého ilustrovaného časopisu znamenitý obrázek. Před zrcadlem stála panička, typ paní Zbohatlé, poznáte ji na deset honů. Takový sádlem obložený a vypolštářkovaný človíček, sádlo se dere z botek, z napjaté sukně (tak ráda bych řekla „našponované“ a nesmím!) a ještě napjatější blůzy a vzadu pod kloboukem skládá se sádlo ve vydatné záhyby, prstíčky krátké a tučné, z těch by měla baba z perníkové chaloupky, pane, radost! V zrcadle se však zrcadlila postavička, oblečením té první navlas podobná, i vlasy i tvář i postoj, všecko nějak souhlasilo. Ale uvnitř v zrcadle bylo mladé, smavé stvoření, ohebné jako prut a krásné jako stromek na jaře, takové děvčátko, které je hezké všude, ve všem a právě tak bezpodmínečně, jak nenapravitelně a za každých okolností je ta první paní ošklivá. Pod první figurkou stálo napsáno: „Taková je,“ a pod druhou, pod tou v zrcadle bylo: „Tak se vidí,“ a mohu říct, že jsem nikdy neviděla povedenější obrázek.

Kdyby ženy nebyly směšné, nebyly by nikdy ošklivé. Být ošklivým od Pána Boha je napravitelné. Zachrání to už třeba vlídné, dobré oči, laskavý výraz ve tváři, pěkné, svěží vlasy a vůbec něco milého a pomilováníhodného. Mnohem horší je ta směšnost na věky nevysvětlitelného nedorozumění, která tak často čiší ženám ze tváře. Považujeme se vždycky za něco, čím nejsme. Myslíme o sobě, že jsme svůdné, a byly bychom půvabné, kdybychom si to nemyslely. Myslíme si, že jsme démonické, a jsme malá, nenasytná a nezvládnutá zvířátka. Představujeme si, že jsme dramatické umělkyně, a často jsme jen afektované opičky. Zdá se nám, že jsme dobrými matkami, a dusíme děti zálibnou láskou. Tvrdíme, že jsme znamenitými hospodyněmi, a ve skutečnosti jsme domácími tyrany.

A jak se sebou mazlíme! Jak se rády trápíme, jak jsme k smrti rády „hluboké“ a „citlivé“, nazývajíce citovostí migrénu a hysterii hloubkou.

To všechno proto, že se neumíme koukat do zrcadla. Pozorujte ženy ve chvíli, kdy vytahují pudřenku a zrcátko. Bleskne jim obličejem vždycky spokojený výraz, i když docela maličko, co by za nehet vlezlo. Ale změní tvář ještě dřív, než pohlédnou do zrcadla. Jakživa nevypadá žena tak vážně, jako když se chystá pohledět do zrcadla. Obleče svůj nejlepší výraz, nejroztomilejší a nejhezčí tvář, kterou dovede udělat. A pak teprve se podívá. Snad proto se nikdy nevidí, jak je.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta k jednoduchosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.