Dr. Máma

Vyšlo také v tištěné verzi

Klára Sekyrová

Dr. Máma – e-kniha

Copyright © Rosier, s. r. o., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text © Klára Sekyrová, 2022

Illustrations © Adobe Stock, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-88467-29-8

ISBN ePUB: 978-80-88467-30-4

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-88467-31-1

ISBN PDF: 978-80-88467-32-8

Předmluva

S mateřstvím dostalo mé povolání úplně jiný rozměr. S nadsázkou říkám, že za těch pět bezdětných let, které jsem odpracovala, se musím několikrát zastavit a pořádně se zastydět. Pravdou ale je, že se mi po porodu otevřel úplně nový svět a v něm moje úplně nové já, o jehož existenci jsem neměla tušení.

Jelikož výprava mateřskou džunglí, vedená pragmatickou lékařkou, se často dostává do křížku s citlivou maminkou, snažím se v sobě nacházet kompromis a uspokojit tak obě své role. Nebudu lhát, po studiu medicíny, řeholi v nemocnici a stovkách vyšetřených dětí jsem si myslela, že mě nemůže nic překvapit. Můj prvorozený syn mi ale brzy ukázal pravý opak, a já musela připustit, že jsem si některé záležitosti do jisté míry idealizovala. Má kniha zahrnuje ono hledání zlaté střední cesty, které se sem tam neobejde bez přešlapu. Samotné povídání je prokládané veselými příběhy, které jsem stihla posbírat na zkušené ve světě medicíny.

Napsat knihu nebylo mým prvotním cílem, ale najednou je tady a já si přeji, aby byla k užitku a radosti. Proto v ní mohou ostatní maminky najít rady lékařky, které jim řadu věcí usnadní, navedou je a v neposlední řadě je i uklidní, že jít si mateřstvím svou vlastní cestou, je vlastně úplně v pořádku, ať děláte předtím cokoli.

MUDr. Klára Sekyrová vystudovala Lékařskou fakultu Univerzity Palackého v Olomouci. Po promoci pracovala na Klinice dětského a dorostového lékařství VFN v Praze a posléze na dětském oddělení v Motole, kde si splnila předatestační přípravu, kterou v roce 2020 úspěšně zakončila atestací z oboru Praktické lékařství pro děti a dorost. S kamarádkami Dorotou Grossovou a Adélou Smékal založila charitativní značku DAK. Dejte, kolik snesete a mají za sebou několik úspěšných projektů. Je vlastníkem Blogu Dr. Klárky a získala status leteckého lékaře. Ve volném čase se věnuje sportovnímu létání, kreativnímu tvoření, sportu a cestování. Žije s dopravním pilotem a v únoru roku 2021 se jim narodil syn Štěpánek.

Čtyři čárky

Vždycky jsem věděla, že bych chtěla první dítě před třicítkou. Důvodů se našlo hned několik. První z nich byl ten, že biologický věk ženy se prostě obejít nedá, ať sebevíc cvičíte, jíte zdravě, nekouříte a nepijete. A i když ty poslední dvě věci provozujete občasně více, či méně, vyjde to nastejno. Narůstající neplodnost, jakožto reálný problém zdravých žen, jsem si připustila poprvé jako medička na stáži v Centru asistované reprodukce. Tehdy mě plnící se čekárna vyděsila o to víc, že nebýt bílého pláště, nebezpečně dobře zapadnu mezi klientky mířící za stejným cílem. Rozhodla jsem se proto přestat brát tabletky a připustit si tak riziko nechtěného otěhotnění. Jednoduše mi tenkrát ty zoufalé ženy otevřely oči, a i když vám nikdo nedá na nic záruku, raději jsem svou antikoncepční éru ukončila. Kéž by se tímto rozhodnutím odplavily všechny neduhy s tím související.

Ale jak už to tak bývá, každý čin nese následky. Okamžik procitnutí by se dal přirovnat k vypuštění lva z klece do jeho domovského prostředí. Přesně tak se cítilo mé tělo. Rozbouřené, místy bolavé, senzitivní na sebemenší podnět. Třináct let pod rouškou hormonů a bez opravdové menstruace. Proč jsem to nechala zajít tak daleko? Bohužel spadám do generace, kdy se hormonální antikoncepce nasazovala po nástupu puberty dívkám na anovulační cykly (tj. cyklus bez přítomnosti ovulace) z důvodu rychlého srovnání, bezbolestné menstruace a k dosažení sametově hebké pokožky jako z reklamy. Anovulační cyklus může být fyziologicky přítomný dva až tři roky po menarche (tj. první menstruaci) a je to zcela přirozené. Když v tomto období dojde k nasazení hormonální antikoncepce, roky bez ovulace se sčítají a může se stát, že při vysazení bude déle trvat, než se přirozený proces ovulace zase obnoví, v některých případech teprve začne. Hormonální antikoncepce by se dívkám měla předepisovat nejdříve po dosažení pohlavní zralosti, kterou definuje těchto šest znaků – stabilizovaný menstruační cyklus, uplynulé tři roky po proběhlé první menstruaci, přítomnost ovulace, vyvinuté sekundární pohlavní znaky (ochlupení a prsa), dosažený kostní věk čtrnácti let a 98 % tělesné výšky.

Postupem času se partnerství a touha naplnit osobní potřeby staly pádnými důvody, proč jsem chtěla otěhotnět před dovršením třetích kulatin. Vztah má určitý náboj, když jej neustále posouváte, a po sedmi letech plných nevšedních zážitků, společného bydlení a cestování přišla s vývojem vztahu přirozená touha se vzít a mít potomka. Naprosto oddaná gynekologickým statistikám, které říkají, že spermie oplodní vajíčko v průměru třetí ovulační cyklus nechráněných styků, jsem přišla za přítelem, že bychom měli začít s předstihem, ať dle statistik otěhotním kolem svatby, která nás čeká za čtvrt roku. Moc šancí na rychlé početí jsem nám s ohledem na svou antikoncepční minulost stejně nedávala, spíš jsem počítala s pozdější variantou. Přeci jen mé tělo po vysazení prášků v mnohém odporovalo a dávalo mi svou hormonální nevoli celkem jasně najevo. Navzdory všem těmto úvahám mě za tři týdny čekal veliký šok, který smazal veškeré mé představy o plánování v životě. Byla jsem postavena před hotovou věc.

Poslední dny před tím zásadním zjištěním jsem v práci vyloženě protrpěla. Asi na mě něco leze, myslela jsem si, a každý den z ordinace běžela rovnou do postele odpočívat. Jako by mé tělo tušilo, že si brzy nebudu moct dopřát to, co mám nejraději – zakázané ovoce mi samozřejmě chutnalo nejvíce. Bez výčitek jsem se ládovala sushi k obědu i večeři, pila jednu kávu za druhou a občas ji proložila colou na ledu. S partnerem milujeme jídlo a navštěvování nových podniků. Proto pokud zůstáváme na víkend doma v Praze a máme volno, nesou se dny většinou v duchu pozdních snídaní, setkávání s přáteli a dlouhých procházek po parcích. Při jednom takovém návratu domů jsme zabředli do ekonomické situace pilotů v českých aerolinkách, kde muž pracuje. Horlivě se mi snažil vysvětlovat složitý stav věcí, ale místo pochopení se ode mě dočkal spíše laxního přístupu, ze kterého bylo jasné, že mě více zajímá počet vrabců na stromě než jeho průměrná měsíční mzda. Oprávněně se naštval a po příchodu domů si šel uraženě schrupnout do ložnice. A mě nenapadlo nic jiného než si z dlouhé chvíle udělat těhotenský test.

Opět nabiflovaná nejčastějšími omyly žen toužících po miminku, očekávala jsem na testu slabou čárku tzv. ducha, proto jsem raději počůrala testy rovnou dva, abych se ujistila, že svítící fialové čárky vidím zřetelně celkem čtyři. Začala jsem zmateně pobíhat po bytě s myšlenkou, že osobní statistika zahrnující jedinou osobu, kterou jsem já, selhala na plné čáře. S touto variantou jsem nepočítala, dá se to vrátit? Kde se to reklamuje? Čeká mě rozlučka se svobodou, pronajatý bar, svatba, atestace, teď se to prostě nehodí! Z mých romantických představ, kdy se s partnerem dojímáme při západu slunce nad těhotenských testem, zbyl jen hlasitý brekot. Ten samozřejmě vzbudil přítele, ve kterém stále přetrvávalo lehké naštvání z procházky. Když mě ale uviděl plačící, jak držím v ruce testy, na kterých se rýsovalo víc pruhů, než má přechod pro chodce, posadil se na postel, a vyděšeně jsme do ticha střídavě opakovali: „To není možné“ a „Opravdu?“ Na romantiku sice nikdo nepočkal, ale aspoň jsme v této silné chvíli byli spolu, nuceni zpracovat silné emoce a podržet jeden druhého.

Rozhodli jsme se jít do parku – a mlčky vydýchávat totální změnu života, která visela ve vzduchu. Kráčeli jsme tiše pospolu vedle sebe, a hlavou se mi honilo tisíc a jedna myšlenek. Chaotické, neutříděné, divoké. Na okamžik jsem se v čase vrátila k zásnubám, které proběhly na plavčické věži na jednom havajském ostrově. Bylo to krásné, ale vlastně strašně tiché a dost podobné jako dnes. Spíš než romantický americký doják připomínala celá naše situace němé plátno. Můj muž dává přednost činům, které v případě pokleknutí s prstýnkem doprovázel šum moře a hlas ptáků. Žádné tklivé proslovy, básně ani vyznání, jen navléknutí prstenu a polibek. Poté jsme se přesunuli do auta, kde proběhla zaražená konverzace s příslibem: „Budeme na sebe celý život hodní, jo?“ Odpovídám: „Tak jo.“ A vím, že tohle bude dlouhá dějová linka, kterou si neumím ani představit. Teď a tady na Letné se cítím podobně. Něco krásného má začít, ale neumím to uchopit a cítím, že můj muž je na tom stejně jako já. Najednou se víc zaměřuji na děti běhající po parku, velmi intenzivně vnímám dětský smích a pláč, který mě nutí se zastavovat, objímat se s partnerem a vzájemně se ujišťovat, že to zvládneme. Po pár hodinách cítím, že se konečně uklidňuji a rozsvěcuje se ve mně malinká lampička, patřící někomu, zatím beze jména, bez podoby, ale někomu, kdo je mi teď vlastně nejblíž na světě. Nosím v sobě naději a čistou lásku, která postupně narůstá do obrovských rozměrů, takových, co se nedají popsat slovy nebo nějak vyčíslit.

Z pověrčivosti nám vlastní jsme se dohodli si naše malé tajemství nechat nějakou dobu pro sebe a oznámení načasovat na rodinnou oslavu šedesátin mého tatínka, která se konala těsně po uplynutí prvního trimestru. Ještě předtím nás však čekala rodinná dovolená v Chorvatsku a hodlali jsem si ji užít. Povedlo se mi to tak dokonale, že jsem chvílemi zapomínala na svůj stav, například když jsem na letišti procházela bezpečnostním detektorem kovu a myslela si, že je to rentgen. Po pár sekundách na to mě ovládla panika a ignorujíc letištní personál jsem poskakovala sem a tam, křičíc na partnera, ať okamžitě svolá gynekologické konzilium, jestli se mi v břiše něco nepokazilo. Postupem času se pro nás utajování těhotenství stalo zábavou, která plně rozpoutala naši fantazii. Odmítání veškerého alkoholu jsme sváděli na předsvatební detoxikační kúru, nechali se rodinou fotit při západu slunce nenápadně s rukou na pupíku a ranní diskomfort jsme kamuflovali dlouhým vyspáváním. I přes uvolňující atmosféru v přímořském letovisku se nám při zapadajícím slunci občas do hlavy vkradla obava či úzkost z nové životní role.

K úplné úlevě došlo na rodinné oslavě, kde jsme odhalení našeho tajemství naplánovali až na samý závěr. Po gratulacích a předání všech dárků jsem si předstíraně vzpomněla, že máme ještě jeden dárek, a vyslala partnera, aby došel pro obálku, kterou zprvu „nemohl najít“ a tím napětí ještě více prodloužil. „Lístky do kina, letenky?“ vtipkoval můj taťka, tehdy nic netušící budoucí dědeček, a v jeho očích se dalo krásně číst: „Snad nebudu muset nikam jezdit.“ Rutinně otevřel obálku s přáním a přečetl nahlas název: „Ahoj človíčku.“ „Hmm, to je pěkné,“ konstatoval, nic nechápající. Opatrně otevřel přání a při pohledu na fotku z ultrazvuku s textem „Milý dědečku, …“ nemohl úžasem a dojetím promluvit. Mamince se zalily oči slzami a mně spadnul obrovský kámen ze srdce. To jsem tolik potřebovala, vidět nefalšovanou euforii, radost svých rodičů, která smazala veškeré dosud neutuchající pochyby a utvrdila mě, že budu skvělou mámou, přesně takovou, jakou jsem měla i já.

Ať se ohlédnu z jakékoli strany, po všech těch rozhovorech o pocitech a veškerých peripetiích vím, že být zděšená, když se dozvíte, „Ano, ono se to povedlo“, je úplně normální. Mít strach a obavy z tak velké životní změny je také normální. Plakat a vyčítat si vlastní chování je ještě normálnější a cítit se chvíli ve svém těle jako cizinec není hanba. Zpracovat celý proces bylo těžké a dlouhé, ale na samém konci pociťuji vděčnost. Těhotenství nelze nikdy ideálně načasovat. Dítě není objednávka, kterou vyšleme do vesmíru a ona nám dorazí na předem zvolené datum. Až časem, když jsem svůj stav vstřebala, pochopila jsem, jaké mě potkalo štěstí v podobě bezproblémového početí, a když se dnes podívám na našeho synka, musím mu vlastně poděkovat, že si to tak krásně naplánoval.

Pro všechny těhotné budoucí maminky, které ještě svůj dárek budoucím dědečkům a babičkám nepředaly, mám tohle jednoduché poselství, které mi velmi pomohlo:

Poděl se o tuto novinku s rodinou a přáteli, až bude správný čas a čerpej pozitivní energii. Sdílený strach je rázem o něco menší a radost přímou úměrou narůstá.

Naplánuj si přibližný časový program po dobu těhotenství. Devět měsíců je dlouhá doba a opravdu se během nich všechno zvládne.

Nevyžádané rady „Však počkej, už nikdy se nevyspíš.“ nebo „Teď ti to všechno skončí.“ apod. pouštěj jedním uchem tam a druhým ven.

Zkuste s partnerem vymyslet jméno a konkretizujte si miminko. Oslovujte jej jménem, plánujte a představujte si běžný život s ním.

Hormonální antikoncepce je fenomén, který změnil svět. Díky ní existuje určitá rovnoprávnost mužů a žen na pracovním trhu. Umožnila ženám začít dělat zajímavé věci, vstupovat na manažerské posty, vydělávat peníze, sportovat, létat do kosmu, dělat všechno, na co si vzpomněly. Najednou měly dveře otevřené, protože největším nepřítelem emancipace a feministického hnutí je těhotenství, kojení a připoutání se k dětem. V tomto směru antikoncepce uspokojila poptávku, která byla ve společnosti velmi silná. Ale stalo se to, co nikdo netušil, že antikoncepci začala brát více než polovina žen ve fertilním věku. To znamená, že jsme se ocitli v situaci, kdy bylo normální, že je žena neplodná. Ať už za pomoci umělých hormonů, nebo kvůli faktické neplodnosti, která se k tomu posléze přidala.

Když žena bere několik let antikoncepci, tak zároveň provádí afirmaci. Po dvacet let opakuje afirmaci, kdy každé ráno učiní aktivní pohyb, který doprovází užití pilulky. To znamená, že žena musí vyloupnout tabletku z platíčka, musí si vzpomenout na to, že nechce být těhotná. A toto musí udělat každý den, a dělá to 365 dní v roce. Když to takto bude provozovat dostatečně dlouhou dobu, tak skutečně syntetická, umělá neplodnost, plynule přejde v neplodnost faktickou, i když antikoncepci vysadí. Nasazením antikoncepce zasahujeme do komunikace mezi centrální nervovou soustavou a periferií, to jsou vaječníky a děloha. Vzniká tak problém, jak se z toho pak tento systém zpětně zregeneruje, u někoho to jde bez problému, ale u některých žen se již nebude možné z tohoto syntetického hormonálního nastavení vzpamatovat. (MUDr. Helena Máslová)

„Adélko, co si přeješ pod stromeček?“

„Psa OŽÍŠKA (bude to oříšek a bude se jmenovat Oříšek). Potom ovečku VLNKU a ROBOJEŠTĚLKU (protože maminka nedovolí živou ještěrku). A taky miminko!“

„Adélko, a to miminko taky donese Ježíšek s ostatníma zvířátkama?“

„Né! To se nekupuje! To se maminka s tatínkem musí mít moc ládi…“

Porod

Svůj první den v porodnici si pamatuji naprosto přesně. Bylo před Vánoci, vzduchem se nesla adventní atmosféra a naše skupina deseti spolužáků proplouvala mrazivým ránem skrz černočernou tmu, rozbitou ostrým nemocničním světlem na porodní boxy. I když se zatím nejednalo o můj vlastní porod, tohle ráno jsem jako medička vstávala s příjemným napětím, že ho konečně poprvé uvidím naživo. V mých představách znamenalo narození dítěte nádherný, místy adrenalinový zážitek vrcholící euforickým příchodem miminka na svět rovnou do maminčiny náruče. Tenhle ideální obraz v mé hlavě symbolizoval nový počátek krásné životní etapy, kde neexistuje sebemenší zádrhel. Protože co může být víc?

Již v předsíňce mě však při přezouvání do sešmatlaných přezůvek a skrčeného bílého pláště zarazily hlasy sténajících žen linoucí se skrz těžké dveře. V pátém ročníku na medicíně už toho má člověk za sebou opravdu hodně, anatomické i soudní pitvy, stáž na chirurgii a s tím spojené asistence při operacích. Nikdy jsem nebyla nadšená, když jsem se našla v operačním programu jako asistent, v případě medika je to ryze role držitele háků. Jakýkoli zákrok trvající déle jak hodinu byl pro mě vždy fyzicky náročný, a když jsem se svou hypotenzí (tj. nízkým krevním tlakem) za dveřmi stála v jedné strnulé poloze, bývalo mi pravidelně na omdlení. Jako jednou takhle s panem primářem menší oblastní nemocnice při operaci štítné žlázy. „Až vám bude na vývrat, tak řekněte,“ pronesl zcela rutinně, jen co se jsme začali. Já: „Už.“ On: „Už? Sakra, střídáme!“

Proto jsem se raději dobrovolně hrnula na co nejkratší výkony, kde mi v paměti utkvěl zejména jeden s veselým doktůrkem, jenž byl nepřehlédnutelný díky kšandám, které nosil k bílému mundúru. Odchytl si mě coby medičku při odchodu domů ze školy s tím, že nutně potřebuje asistenci při vyříznutí tukového nádoru z oblasti beder. Žádal mě tak naléhavým hlasem, až ve mně vyvolal pocit „nedá se jinak, jdeme zachraňovat!“ „Jako nezkušený máte nejlepší opakovat vše, co vidíte u zkušenějších,“ povzbuzuje mě. „Mytí rukou, oblékání sterilního pláště, rukavic, atd.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dr. Máma.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.