MYSTERY

FILM

ARNOŠT VAŠÍČEK

TURECKÉ
ZÁHADY

MYSTERY FILM
Ostrava 2012

Arnošt Vašíček Turecké záhady

Mystery Film, Ostrava 2012

Vydání druhé

Copyright © Arnošt Vašíček

Fotografie Arnošt Vašíček

Ilustrovaná mapa: Nurgül Bahar

Veškerá práva vyhrazena. (All rights reserved.)

Tato kniha ani jakákoliv její část nesmí být publikováná, kopírována, elektronicky ani jiným

způsobem šířena bez výslovného povolení.

Vydal Arnošt Vašíček, MYSTERY FILM, Mánesova 20, Ostrava 2

Obálka, grafická úprava a sazba Daniel Janošec

Vytiskla Tiskárna Oldřich Harok, 739 34 Šenov

ISBN 978-80-904190-6-3

„Až uslyšíš tu pověst, budeš hodně snít.

A když sníš, již jsi v ráji.“

Stařec z Pustiny

OBSAH

I. Zapovězená hora bohů

Říše  pod zvláštní ochranou

Tajemná  svatyně

Podvod, zázrak, nebo…?

Malá odbočka směr Měsíc

Blízké setkání třetího druhu

Nejstarší horoskop světa?

Důmyslná skrýš

Tajemní cizinci

Strážci brány

Město spadlé z nebes

Pozemská stanice

Poslové boží

Potomci andělů

Tajuplný odkaz

II. Podivná zkáza Chattuše

Podzemní labyrint

Neznámí stavitelé

Národ diplomatů

Svědectví zapsané v hlíně

Původ notně nejasný

Ničivý úder

Radioaktivní kostra

Vládce hromoklínu

Nevysvětlitelný zánik

Příliš odvážná spekulace?

Posedlost hlubinami

III. Ztracené království

Stále překvapující Troja

Poněkud podezřelý důkaz

Křížový výslech mrtvých svědků

Bůh bouře opět na scéně

IV. Pátrání po arše záchrany

Tajemství propastné tůně

Kde leží vrak?

Opomenutý rozpor

Směr Durupinar

Podezřele mnoho náhod

V. Příliš tajemná mapa

Nevysvětlitelné poznatky

Válka hypotéz

Dávní králové moře

VI. Netvor z jezera Van

Velmi slaný domov

Pokrevní příbuzní

Králové hlubin

Důkaz, nebo omyl?

VII. Prastaré hádanky

Objevy bez rodokmenu

Raketoplán z období konce temna

VIII. Divy a zázraky

Znovu na světě

Dnes ordinuje „Doktor ryba“

Svatá tvář z Edessy

FOTOPŘÍLOHA

I. Zapovězená hora bohů

Na vrcholu Nemrud Dag v jihovýchodním Turecku je ukryto jedno z největších tajemství naší planety. V dosud neodkryté skalní hrobce již více než dva tisíce let spočívají ostatky velmi zvláštních bytostí. Jejich existenci obklopují mnohé nezodpovězené otázky. Byli to představitelé ojedinělé lidské rasy, která se svým neobvyklým vzhledem, způsobem života a především fascinujícími schopnostmi až závratně lišila od ostatních domorodých obyvatel, nebo je těmto záhadným cizincům právem přisuzován nepozemský původ?

Nachází se v důsledně zamaskované, nedostupné pohřební komoře i tajemné „nesmrtelné poselství“, které stavitel komory, král Antiochos I., přislíbil předat svým následníkům? A pokud ano, jaké šokující odhalení je v něm uvedeno? Osvětluje neznámé a doposud dobře utajené okamžiky minulosti lidstva, nebo naopak přináší překvapivé proroctví o tom, co nás teprve čeká?

Dotěrné myšlenky dávaly zapomenout na rostoucí únavu. Stoupal jsem po úzké stezce strmě vzhůru, až hrbolaté kamenné stupně vystřídala drobná suť.

Zapadající slunce neklesalo za obzor tak rychle, jak by se dalo očekávat. Viselo, zdánlivě netečně, nízko nad oceánem holých kopců. Jako obrovská krvavá skvrna prosakovalo oblohou, rozpíjelo se v pásu nízkých oblak a zalévalo krajinu přízračným šerosvitem.

Režisér této fascinující nebeské podívané měl smysl pro správné časování světelných efektů. V okamžiku, kdy se celý kraj ponořil pod hladinu rudožlutého oparu, se z druhé strany hory nad temně zelenou stuhou Eufratu vynořil měsíc v úplňku. Obě vesmírná tělesa společně ozařovala mohutný kužel kamení, uměle navršený na vrcholu Nemrudu. Jejich paprsky klouzaly po terasách s majestátními torzy soch a zalévaly gigantické hlavy bohů, které tok věků srazil do prachu země, kde nyní spočívaly, aniž by ztratily svůj důstojný výraz.

Cosi nepojmenovatelného naplnilo prostor. Jako by z hory začala vyvěrat nějaká magická síla. Jako by se otevřely dveře do jiného světa, do jiné dimenze, do jiného času. Zdálo se, že jsme vstoupili do výtahu ke hvězdám. Nedozírný vesmír byl náhle na dosah ruky.

Srdce sevřela podivná tíseň. Do duše se vlila hořkost osamění, stesk po něčem, co jsme dávno ztratili a zapomněli, touha po kontaktu s neznámým, po doteku nadpřirozena…

A pak slunce zapadlo. Vzduch ovládl chlad. Krajinu rychle pohlcovala tma. Kouzlo pominulo… Ale jen navenek.

V noci, obsypané hvězdami, se navzdory únavě nedalo podlehnout spánku. Nebyl jsem schopen pojmenovat ten zvláštní stav vytržení. Cosi se stalo. Jako když jste svědky zázraku, nedovedete přesně popsat, co jste viděli, k čemu vlastně došlo, jen naprosto neochvějně cítíte, že všednost na okamžik pominula a vy jste se na nepatrnou chvíli stali účastníky něčeho zcela výjimečného.

Říše  pod zvláštní ochranou

Na sklonku druhého století před naším letopočtem se v půvabné kopcovité krajině mezi vysokými hradbami horského pásma Taurusu a úrodným údolím Eufratu zrodilo malé nezávislé království Kommagéné. Jeho ohromující bohatství rostlo především z obchodu mezi západem a východem, z vlastnictví přechodů přes řeku, u níž po úmorné cestě přes hory odpočívaly karavany z Řecka, Sýrie i Persie, které se zde samozřejmě zastavovaly i při návratu z Indie. A v obou případech přenechávaly místním překupníkům část svého vzácného zboží.

Úžasné obchodní možnosti a vidina obrovských zisků přilákaly schopné a podnikavé lidí ze všech stran. A tak záhy začaly být z Kommagéné vypravovány vlastní karavany, putující do všech koutů světa. Neustále se zvyšující příliv peněz umožňoval investovat do výstavby dlouhých kanálů, které rozváděly vodu z Eufratu až k horám daleko na severu. Plocha obdělávané půdy se zvětšila a blahobyt ještě více vzkvétal.

Ale muselo zde být ještě něco, čím bylo toto nepatrné království naprosto výjimečné. Vypadá to, jako by nad ním kdosi nesmírně mocný držel ochrannou ruku, jako by suverenitu a nedotknutelnost tohoto trpasličího státu střežily neznámé síly.

Kommagéné leželo nejprve „na úpatí“ Arménského království, kterému patřilo rozlehlé území od Eufratu až po Bajkalské jezero. Později ho obklopovaly říše římská a parthská. Pro všechny tyto znepřátelené strany bylo bezesporu lákavou kořistí. Přesto si dokázalo udržet samostatnost a dokonce ji nechalo písemně potvrdit římským císařem Pompeiem. Jak je to možné?

Využívali kommagénští vládci rozporů mezi svými silnými sousedy, obchodovali s jedněmi i druhými a všem prokazovali cenné služby? Anebo disponovali nějakými neznámými obrannými prostředky, které dokázaly nenasytné agresory spolehlivě udržet na uzdě?

Jisté indicie naznačují, že byly v království využívány utajované vědomosti a technická zařízení, která notně předběhla svou dobu.

Král Antiochos I. (pravděpodobně 98-38 př. n. l.) nechal do kamene vytesat svůj testament, v němž je i tento zvláštní nápis: „Celý svůj život jsem pociťoval hluboký respekt k bohům a jejich nanejvýš spolehlivým obranným zbraním… Proto jsem unikal, navzdory všem nástrahám, velkému nebezpečí, zvládl jsem neočekávané a beznadějné situace, prožil jsem svůj život, bohatý v letech a ve štěstí.“

Co to bylo za „nanejvýš spolehlivé obranné zbraně“ a jací bohové jimi disponovali?

Tajemná  svatyně

Zmíněný testament je zvěčněn do kamene v areálu velmi neobvyklé hrobky, která zároveň sloužila jako svatyně zcela ojedinělého náboženství.

Antiochos I. využil přirozené podoby 2 150 metrů vysoké hory Nemrud, viditelné ze všech stran země, a její vrchol dal upravit do tvaru téměř dokonalého kužele. Přesněji řečeno: na skalnatý podklad, v němž byla vyhloubena rozměrná pohřební komora, královi poddaní navršili třicet tisíc kubíků kamene velikosti pěsti. Tak vznikl umělý kopec, jehož oválná základna má průměr 160 metrů. Původní výška 60 metrů je dnes vlivem přírody a později také pátracích akcí archeologů asi o 10 metrů nižší.

K mohutné mohyle se těsně přimykají tři terasy, orientované podle světových stran. Na dvou z nich, východní a západní, stály sochy bohů a králů, vysoké jako čtyřpatrové domy. Jejich těla, sedící na honosných trůnech, jsou složena z několika desítek přesně opracovaných, do sebe zapadajících kamenných kvádrů. Jak ukázal nedávný výzkum, jsou kupodivu dutá. Samotné hlavy, dovedně zhotovené z monolitu, jsou vyšší než dospělý muž.

Panteon kommagénských bohů byl původně dost složitý. Na jedné straně sem Řekové přinesli kult Apollona a Dia, na druhé straně tu byli zabydleni perští bohové Mithra a Ahura Mazda. Ti navíc mezi sebou splývali a dostávali nová jména, takže jeden bůh představoval nakonec bohů několik.

Proto na západní terase vedle Antiocha I. shlíželi do kraje bohyně Kommagéné Fortuna a dále Zeus Oromasdes, Apollo Mithra Helios a Herakles Artagenes: bohové komplikovaných jmen a pospojovaných vlastností.

Na východní terase se vyhřívaly na slunci obří sochy Dareia I., Xerxa I. a dalších mocných předchůdců královské kommagénské dynastie.

Po boku těchto vládců země i nebes stály sochy lvů a orlů a četné kamenné desky s úchvatnými reliéfy a dlouhými nápisy.

V takto ohraničeném prostoru se konaly zvláštní náboženské obřady.

Jak dokazují dochované texty, v určené dny se krátce před půlnocí vydávalo k vrcholu Nemrudu dlouhé procesí. Věřící s pochodněmi v rukou vystoupili nejprve k východní terase a po krátkém uctění králových předků pokračovali přes severní terasu k západu. Chodili tak dvakrát měsíčně.

Zvlášť významné slavnosti připadaly na 10. Loos (7. červenec), kdy si Kommagénci připomínali korunovaci krále Antiocha I. Na jedné z nich došlo ke „zjevení velkých bohů“, jak stojí doslova v jednom z vytesaných nápisů. A jiný zdroj dodává, že „tehdy tito bohové manifestovali před lidmi svou úžasnou moc“. Oné podivné noci s příchutí zázraku se prý na vrcholku Nemrudu odehrálo fascinující divadlo.

A hvězdy potemněly…

Přízračné, hypnotizující světlo měsíce v úplňku stékalo po náhrobním pahorku dolů k sochám, ozařovalo je zezadu a dodávalo jejich kolosálním postavám punc tajemnosti. Kamenná zpodobnění bohů, lidí a zvířat vytvářela na pozadí jasné oblohy obrovské černé siluety. Obřadiště zaplnil dav věřících. Lidé se tísnili okolo vysokých ohňů, šlehajících z rozměrných kovových mís. Stále noví a noví příchozí se nedočkavě tlačili dopředu. Jejich mihotající se stíny tančily po nízkých kamenných blocích, do nichž bylo vytesáno svaté právo, plazily se po dláždění a po podstavcích s reliéfy.

Náhle nastalo naprosté ticho. Král se postavil naproti oltáři. Pozvedl ruce k noční obloze. Jeho plášť se vzdouval v prudkém větru. Napětí se zvyšovalo. Modlitby z nesčetných úst začaly stoupat k nebesům. Zazněly trumpety, jasně a pronikavě. Do jejich zvuku se vmísilo podivné dunění, přicházející odkudsi shora. Hřmot a hukot sílily. Sedlo hory se začalo otřásat. Zdálo se, že sochy budou svrženy ze svých kamenných trůnů a zřítí se na hlavy poutníků. Zvedl se silný vichr. Obrovský oblak prachu zahalil svatyni. A hvězdy potemněly…

Co se stalo pak, zůstává záhadou. Ten krátký úsek několika hodin mezi půlnocí a svítáním je obestřen stále nerozluštěným tajemstvím. Jindy tak mnohomluvné texty té doby zatvrzele mlčí. Dochoval se jen stručný náznak.

Samotní bohové v této výjimečné chvíli předvedli, že disponují ohromnou mocí. Manifestovali.

Jak? Co se na otevřeném prostranství svatyně stalo?

Víme jen, že se poté, co slunce zcela pozlatilo krajinu, královi poddaní spokojeně rozešli do svých domovů. Šťastní, že byli svědky naprosto jedinečné události. Přesvědčili se, že jsou bohové stále přítomni, a usoudili, že si tak i nadále mohou být jisti jejich přízní a ochranou.

Podvod, zázrak, nebo…?

Naprostá absence podrobnějšího popisu vyvolává množství dohadů. K čemu oné podivné noci na vrcholu Nemrudu opravdu došlo?

Udál se skutečný zázrak? Šokoval přítomné publikum nějaký nadpřirozený jev? Nebo se tam naopak projevil sice řídký, ale přece jen naprosto reálný přírodní úkaz? Sestoupily z nebes neznámé mimozemské bytosti, pouze omylem považované za božstvo? Nebo za tím vším stál člověk se svým důvtipem a zručností?

Pokusme se nejprve odpovědět na poslední z těchto otázek. Byla ta zvláštní půlnoční scéna pouze dovednou mystifikací kněží? Jakési zdařilé představení s velkorysou výpravou a světelnými efekty? Hra ohně a stínů, která měla lid přesvědčit, že je král opravdu spřízněn s bohy, a posílit tak jeho autoritu?

Antiochos I. ve svých mladých letech podnikl dlouhou cestu a navštívil stejná místa jako Alexandr Makedonský při svém proslulém tažení na východ. Král pravděpodobně doputoval až do Indie, kde se seznámil s Buddhovým učením. Jeho hlavní zásady pak rozvinul a zpracoval do nového „zářícího, mírumilovného“ náboženství, které nemělo obdobu nikde jinde na světě. Jeho duchovní principy, popis předepsaných liturgických obřadů, určená data jejich konání a další náboženská ustanovení, která museli občané i cizinci striktně dodržovat, obsahuje Svatý zákon, vytesaný do soklů a zadních stěn trůnů pod sochami na úpatí náhrobního pahorku. Z celkem 237 řádků textu vyzařuje panovníkova nesmírná zbožnost, úcta nejen k bohům, ale také k lidem.

„Kommagénci, cizinci, králové, panovníci, svobodní i otroci, ti všichni jsou součástí lidstva a liší se jen urozeností anebo osudem.“

Antiochos I. pevně vyžadoval, aby každý vykonával své činy v souladu se Svatým zákonem, a sám šel příkladem. Nelze ho tedy podezírat z úmyslných podvodů a lží. Zdá se, že byl moudrý, přímý, čestný a na neomezeného vládce neobvykle citlivý člověk. Podvod na poddaných rozhodně neodpovídá jeho „kádrovému profilu“. A nedá se ani předpokládat, že by ho tajně inscenovali duchovní za královými zády.

Stal se tedy na Nemrudu opravdový zázrak? Otevřela se nebesa a samotný bůh, v náboženském slova smyslu jako nejvyšší a všemocná bytost, se nějakým zvláštním způsobem projevil? Stali se poutníci ve svatyni svědky zjevení?

Nemáme k dispozici žádné důkazy či alespoň indicie, které by tuto verzi podpořily, ale také nic nesvědčí proti. Žádným argumentem nelze tuto možnost vyvrátit. Otázka nadpřirozeného původu událostí zůstává otevřena.

Pozorovali účastníci slavnosti neobvyklý přírodní úkaz? Připomeňme si, co všechno předcházelo takzvané manifestaci bohů. Ozýval se podivný hřmot, země se otřásala, zvedl se neobyčejně silný vítr, svatyni zahalil oblak a hvězdy přestaly být vidět.

Nejsou to průvodní jevy zemětřesení? Mohla se hora zachvět zrovna při posvátném rituálu a prach, zvedající se z tisíců tun kamenů, navršených na hrobce, zastínil oblohu?

Jedna okolnost tuto hypotézu nepochybně podporuje. V okamžiku konání slavnosti byl totiž úplněk a právě za této měsíční fáze se země otřásá nejčastěji.

Malá odbočka směr Měsíc

Již odpradávna se našemu nejbližšímu vesmírnému sousedovi připisuje tajemná moc. O úplňku a novoluní se prý na zemi dějí podivné věci. Zvířata i lidé pociťují zvláštní neklid, mořská hladina se vzpíná do nebývalé výše a hlubiny země se otřásají nečekanými záchvěvy. Přehled největších zemětřesení světa jako by chtěl tuto starověkou představu potvrdit.

V noci na 30. září roku 1993 zasáhlo jihoindické státy Maháráštra, Madhjapradéš a Ándhrapradéš ničivé zemětřesení o síle 6,4 stupně Richterovy stupnice. Města se změnila v rozvaliny, více než padesát vesnic bylo zcela srovnáno se zemí a v troskách domů a na sutinami zavalených ulicích zahynulo na 45 tisíc lidí. Úděsná tragédie se odehrála na samém sklonku noci ozářené úplňkem.

Vůbec nejrozsáhlejší zaznamenané zemětřesení, které 24. ledna 1556 udeřilo v Číně a přineslo smrt 830 tisícům lidí, se událo v den novu.

Opět v Číně o srpnovém úplňku roku 1976 (čtvrt milionu obětí), za svitu plného měsíce v Gruzii 1991, v Afghánistánu a Pákistánu… Z celkem dvaceti velkých zemětřesení minulého století jich více než polovina udeřila v období úplňku nebo novu. Nechceme-li věřit ve skutečně podivnou souhru okolností, musíme přiznat, že staří astrologové a hvězdáři měli pravdu. Země se za úplňku a novu vzdouvá daleko častěji a silněji než jindy. Odpověď na otázku proč není tak složitá.

Účinky nebeských těles na naši planetu jsou závislé na jejich hmotnosti a vzdálenosti od Země. Slunce je téměř 333tisíckrát těžší než Země, od níž ho dělí přibližně 150 milionů kilometrů. Luna má hmotnost pouze jedné osmdesátiny Země, ale její průměrná vzdálenost od naší planety činí jen 384 tisíc kilometrů. Právě tato poměrná blízkost Měsíce způsobuje, že jsou jeho účinky daleko výraznější než vliv sice nesmírně hmotného, ale vzdáleného Slunce.

V období první a poslední měsíční čtvrti procházejí Slunce a Měsíc poledníkem daného místa šest hodin po sobě.

Gravitační síly obou těles působí proti sobě a jejich účinek na Zemi se značně snižuje. Ovšem naprosto jiná situace nastává o novoluní a při úplňku, kdy Slunce a Měsíc procházejí poledníkem daného místa současně a jejich přitažlivost se sčítá.

Anatólie, na jejímž území se hora Nemrud nachází, je seizmicky velmi činnou oblastí. Zemětřesení zde bylo i v dávné minulosti sice velmi obávaným, ale obecně známým úkazem, a nedá se tedy předpokládat, že by Kommagénci jeho průvodní jevy pokládali za mimořádný zásah bohů. A pokud ano, pak jako trest za své hříchy. V tomto případě by jistě neodcházeli ze svatyně naplněni štěstím.

Musíme tedy hledat jiné řešení.

Blízké setkání třetího druhu

Připomeňme si znovu, co vše údajnému zjevení a následné manifestaci bohů na Nemrudu předcházelo. Chvění země, silný vítr, oblak prachu. Cosi zastínilo oblohu. Je až podezřelé, jak přesně tyto okolnosti odpovídají popisům, kdy se bible zmiňuje o takzvané Hospodinově slávě. Příchod (či spíše přílet?) Boha na Zemi je vylíčen na několika místech velmi podrobně.

V žalmu 18, 8-14 se píše doslova:

Země se zachvěla, roztřásla se,

hory v základech se hnuly,

chvěly se před jeho plamenným hněvem.

Z chřípí se mu valil dým,

z úst sžírající oheň,

planoucí řeřavé uhlí.

Sklonil nebesa a sestupoval,

pod nohama černé mračno.

Na cheruba usedl a letěl

a vznášel se na perutích větru.

Temno učinil svou skrýší,

stánkem kolem sebe,

temné vodstvo, mračno prachu.

Mračna se hnala před jeho jasem,

krupobití a hořící uhlí…

Druhá kniha Mojžíšova (24, 16) sděluje: „A Hospodinova sláva přebývala na hoře Sinaj a oblak ji přikrýval po šest dní. Sedmého dne zavolal Hospodin na Mojžíše zprostřed oblaku. Hospodinova sláva se jevila pohledu Izraelců jako stravující oheň na vrcholku hory.“

Pomiňme svědectví mnoha autory neúnavně omílaného Ezechiela („Viděl jsem, jak se přihnal bouřlivý vítr od severu, veliké mračno a šlehající oheň, okolo něho byla zář a uprostřed ohně jakýsi třpyt oslnivého vzácného kovu.“) a všimněme si raději starozákonního proroka Izaiáše (40, 3):

Připravte na poušti

cestu Hospodinu!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Turecké záhady.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.