Nalezení

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Březina

Nalezení – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Těm, kteří se nenašli

Prolog

„Proč mi musíš pořád kazit život?“

Eliška to procedí mezi zuby s takovou nenávistí, až se jí Lída lekne.

Když se z toho úleku vzpamatuje, unaveně si povzdechne.

„Eliško, prosím, nezačínej s tím zase. Vždyť jsme se domluvily…“

Domluvily se, ale dneska už to, zdá se, neplatí. Lída musela Elišku doslova vytáhnout z postele (včera večer přišla bůhvíkdy, je nevyspalá, ale nedá se nic dělat), aby jí mohla předat Lukáška a odjet do práce.

Vlastně o nic nejde, Eliška bude půl dne hlídat Lukyho a pak má volno. Je léto, prázdniny, kromě toho, že dohlédne na kluka, nemá žádné povinnosti.

Ale Eliška to bere jako ohromnou nespravedlnost. Je jí šestnáct a chce jen jedinou věc: svobodu. Chce si užít prázdniny, poflakovat se celé dny u Velkého rybníka s kamarádkami a pokukovat po klucích. A možná nejenom pokukovat, tuší Lída, ale neodváží se jí ani náznakem zeptat.

Jsou spolu na kordy. Eliška je ve věku, kdy je s ní všechno těžké. Nakonec se podvolí, ale toho rámusu, křiku a dramatických gest, které kolem všeho nadělá…

Lída by jí ráda tu svobodu dopřála, má ji ráda, taky byla mladá, ale nejde to. Teď na začátku prázdnin prostě Lukyho nikdo nepohlídá.

A pro holku je to přece dobrý trénink. Navíc odpoledne má Eliška pro sebe, večery a noci taky, nikdo ji nehlídá, nikdo jí nekecá do života. Jde jen o těch pár hodin, kdy musí Lída do práce a kdy se velká ségra postará o sedmiletého bráchu, to přece není žádná tragédie.

„Já chci jít aspoň jednou ven sama!“

„Vždyť na tom nic není. Odveď ho tam, nech ho, ať se koupe v tom ohrazeným brouzdališti, jenom na něj zpovzdálí dávej pozor. On se zabaví, znáš ho.“

„Nezabaví, bude za mnou dolejzat a bude dolejzat za kámošema a my si nebudeme moct ani nic říct!“

Eliška má slzy na krajíčku. Vyrostla z ní hezká holka a tím svým výrazem raněné srny dokáže na hodně lidí zapůsobit. Na svou matku ale ne. Dnes rozhodně ne.

„Prostě ho vezmeš s sebou a konec diskuzí.“ Lída hází přes rameno kabelku a odchází. Lukáš se za ní dívá s mírně pobaveným výrazem.

Eliška zavrčí a zdrceně si prohrábne dlouhé, sluncem vyšisované vlasy barvy slámy.

„Přestaň se šklebit, ty malej kreténe,“ okřikne Lukyho.

Luky se na ni otočí a zašklebí se ještě víc.

ČÁST PRVNÍ

1

Tomáš Volf se posadil na posteli. Slunce už vyšlo nad protější budovu a zalilo jeho ložnici zlatým světlem. Bylo by to krásné a romantické, kdyby ovšem nebylo půl šesté ráno.

Kdysi četl, že pravěcí stavitelé megalitických chrámů využívali slunovratové linie. Jen pár dní v roce pronikly sluneční paprsky hluboko do útrob temné hrobky. Architekt Tomášova bytu se zjevně snažil dosáhnout stejného efektu. V týdnech kolem letního slunovratu se vycházející slunce dostávalo Tomášovi až do postele.

Jistě, mohl by si zatáhnout závěsy. Jenže to by nesmělo být tak šílené horko. V noci musel otevřít okna dokořán, aby nechal alespoň trochu vychladnout rozpálené stěny bytu, kde se dalo přežít jen v trenýrkách.

Metropole se změnila v rozpálenou pec. V tom ulepeném horku se špatně žilo, pracovalo, přemýšlelo. A nedalo se v něm ani spát.

Tomáš měl město rád, nepatřil mezi lidi, kteří touží po životu v ústraní nějaké zapadlé samoty na lesní mýtině. Ale v těchto okamžicích by nějakou změnu oproti rozpálenému betonu přivítal.

Naštěstí už mu svítala naděje. Šéf mu podepsal žádost o dovolenou. Tomáš neměl velké plány. Navštíví mámu a tátu a chvíli pobude v kraji svého dětství. A pak si to namíří na chalupu rodičů na Vysočinu a vypaří se.

Vezme si s sebou pár knížek, bude si číst, poslouchat muziku a čistit si hlavu. A ještě důležitější je to, co si s sebou nevezme – počítač a dosahový telefon.

Když bude mít náladu, nasbírá nějaké houby, pokud se mu ovšem v kůrovcem zničených zbytcích lesů podaří nějaké najít. Vyrazí na dlouhý výlet nebo si zajde na pivo do hospody. Ale jinak od své dovolené vyžaduje vlastně jen jednu jedinou věc: aby mu všichni dali pokoj.

Než se ale tahle mlhavá představa zhmotní, bude muset vydržet ještě necelé dva týdny v tomhle rozpáleném bytě a kanceláři, která je sice klimatizovaná, ale zavalená papíry, které musí Tomáš před svým odjezdem zkompletovat.

A ještě jedna podmínka musí být splněna. Něco, co vůbec nezávisí na Tomášově vůli. Nesmí dojít k žádné vraždě. A když už, tělo se nesmí najít do té doby, než se Tomáš vrátí plný sil a elánu do práce.

•

Eva Černá toho muže poznala hned, jak se objevil ve dveřích.

Příběhem rodiny Šindelářových teď žila celá země. V televizi a na zpravodajských webech se míhala podobizna hezké dívky, střídaná záběry na skupiny policistů a dobrovolníků pročesávajících krajinu. Petr Šindelář se v televizi také objevil, v dojemném vzkazu prosil svou dceru, aby se vrátila domů. Neúspěšně.

Eva tušila, proč Petr Šindelář zavítal zrovna do jejího kanclíku, skrytého v útrobách vily na kraji města. Jako jediná zaměstnankyně malé neziskovky zvané Vanesco měla poněkud nezvyklou náplň práce: hledat ztracené lidi. Většinou šlo o neplatiče alimentů, ale párkrát už hledala i zatoulané děti nebo teenagery, po kterých se slehla zem. A byla v tom dobrá.

Jenže šestnáctiletá Eliška Šindelářová rozhodně nepatřila mezi běžné útěkáře. Případ byl mnohem hrozivější, a na jeho konci navíc svítilo jen malinké světýlko naděje. Eva proto vymýšlela, jak se z toho vyvlíknout, ještě než Eliščin otec dokončil svou prosbu.

Bylo jí ho líto. Působil jako člověk zvyklý pracovat rukama, řemeslník, silné paže a široká ramena, ale teď jako by se jí zmenšoval před očima. Pleť měl šedivou, byl cítit potem a nepraným oblečením a jeho pohled mířil skrz stěnu místnosti.

„Moc ráda bych vám nějak pomohla, ale myslím, že mě nepotřebujete. Máte v zádech policii a armádu, pomáhají vám nejlepší profíci se špičkovou technikou. Já honím rozvedené tatínky, co nechtějí platit výživné na děti…,“ vysvětlovala.

„Jenže oni nehledají Elišku, oni hledají tělo. Ale já to nevzdávám, ona… Ona si zaslouží šanci. Jde o čas, paní Černá, to přece víte, hrozně se bojím, že přijdu i o ni…“

Tohle Eva věděla. Věděli to všichni, kdo o pátrání po Elišce Šindelářové alespoň něco zaslechli. Vyšetřovatelé předpokládali, že po tom, co provedla, se nebude chtít vrátit. Bude mít strach z trestu. Bude trpět výčitkami. A možná si bude chtít vzít život.

Proto ty vrtulníky s termovizí, ten spěch, nasazení vojáků i hasičů. Šlo o to najít Elišku dřív, než si něco udělá.

„Nedokážete si představit, jaký to je.“ Šindelář schoval tvář do dlaní. „Ten pocit, když se vám stane… tohle.“

Eva sklonila hlavu. Ne, tohle si lze představit jen stěží.

„Manželka nad ní zlomila hůl. Ať se nevrací, řekla mi. Snáší to ještě hůř než já, už vůbec neuvažuje… Ale já…,“ zavzlykal, „já chci mít aspoň jedno dítě. Aspoň jedno chci zachránit.“

„Jenže já opravdu nevím, jak bych vám mohla pomoct,“ pronesla Eva tiše.

„Prosím, přijeďte k nám. Zkuste ji najít, vy to umíte. Něco vás napadne.“ Šindelář k ní vzepjal ruce. Působilo to poněkud komicky, teatrálně. Ale Eva věděla, že je to gesto nejvyššího zoufalství. A že na něj ten zlomený muž má právo.

2

Tomáš se vláčel vyprahlou ulicí a nadával si za to černé tričko s logem kapely Panopticon, které si ráno vzal na sebe. Tmavá barva do sebe vpíjela sluneční paprsky a pálila ho do zad.

Po dlouhém dni v práci měl v hlavě prostý plán. Koupit si studené pivo jakékoli značky, v jakémkoli obalu a za jakoukoli cenu a donést ho domů. Tam se vysprchovat a pak sebou praštit do křesla, kde bude hibernovat, dokud nebude možné vyjít do teplé noci na procházku a snad i na večeři někde na zahrádce.

Přemýšlení o těch nejpřízemnějších potřebách přerušilo vyzvánění telefonu. Líně sáhl do kapsy. Připadalo mu, že nemá sílu s nikým komunikovat.

Jméno volající ho z té představy vyvedlo.

„Ahoj Tome, jak se máš? Užíváš si léto? Co dovolená, kam pojedeš?“

Eva Černá se snažila působit vesele a nezávazně, ale on už ji dobře znal. Nevolá přece jen tak, aby se zeptala, jak se má.

Přesto s ní chvíli hrál její hru. Věděl, že člověk jako je ona stejně nevydrží chodit dlouho kolem horké kaše.

„Tomáši, chystám se teď jet někam ke Svinovu,“ řekla nakonec.

„Jako k tomu Svinovu? K mýmu Svinovu? Snad ne kvůli…,“ řekl a zastavil se uprostřed kroku.

„Jo. Kvůli tý ztracený holce, co je teď všude její fotka.“

„Víš, já o tom moc nevím, domů moc nejezdím a v práci se to ke mně nedostalo…“

„To si děláš prdel? Už čtvrtej den tam pátraj po holce, co se ztratila někde za městem. Je jí šestnáct, měla hlídat mladšího bráchu. Byla na něj nasraná, že si kvůli němu nemůže užít prázdniny. A tak toho kluka asi zabila, člověče, cestou na koupaliště. Pak si asi uvědomila, co udělala, a zdrhla. Teď ji hledá celej okres, všichni se bojej, že by mohla spáchat sebevraždu.“

„To je šílený. A ty tam jedeš pracovně?“

„Jo. Byl za mnou její táta. Umíš si asi představit, jak na tom je. Chce mít aspoň jedno dítě živý, i když je zároveň vrahem toho druhýho. Prostě hrůza.“

„No ty vole.“

„Tak jsem ti jen chtěla zavolat, že jsem si na tebe vzpomněla, vyprávěl jsi mi, že jsi v tom – jak říkáš – zapadákově, vyrůstal… Nevíš tam o nějakým dobrým a levným ubytování?“

Tomáš se usmál. „To si piš, že vím. Ubytování vůbec neřeš. Vím o někom, kdo tě u sebe nechá a postará se o tebe. Domluvím to a zavolám ti zpátky.“

„Tak to budeš hodnej. Pojedu tam už zítra a pár dní bych se tam zdržela. Nevím, co tam budu dělat, když tu Elišku hledají už i vojáci, ale slíbila jsem to.“

Rozloučili se. Tomáš ještě chvíli stál na žhavém chodníku a nepřítomně zíral na displej telefonu. Tenkrát bylo taky takhle horko, napadlo ho.

Už je to tolik let. Kolik vlastně? Patnáct?

Na okamžik zavřel oči.

•

Vzduchem se vznášelo takové to krátké bezvládí, jaké nastává ve chvíli, kdy je klasifikace uzavřená, ale prázdniny ještě nezačaly.

Otevřenými okny sálalo do třídy suché horko. Tomáš se povaloval v zadní lavici, propiskou ryl do laku další logo naprosto skvělé metalové kapely a občas otráveně vyhlédl z okna na kostelní věž, která jediná narušovala bleděmodrou hegemonii nebe.

Pozítří už jen převzít vysvědčení – a pak prázdniny. Dva měsíce svobody.

Jenže ne pro Tomáše.

„Fotřík trvá na tý brigádě,“ prohodil směrem ke svému sousedovi, který doposud zaujímal stejnou polohu jako Tomáš. Teď se na něj ale překvapeně podíval.

„Jak jako, to budeš v létě vstávat o půl pátý, nebo co?“

„Něco takovýho. Ženský si udělaj volno a já to odseru,“ ušklíbl se Tomáš.

„Ty vole, ty tam s náma teda nebudeš?“

„Hele, Pájo, já za to nemůžu. Tátu nepřekecám, víš jakej je. Budu tam s váma, jak to půjde, ale rána mám zabitý.“

„To tam ale nebudeš ani přes noc, to nedáš…,“ podrbal se Pája za uchem.

„To dám, dva tejdny to vydržím a pak se dospím.“

Ranní rozhovor s tátou Tomášovi zkazil náladu. První dva týdny bude muset otročit v rodinné pekárně, vstávat brzy ráno a péct vyhlášené Volfovy housky a další pečivo. Přitom on s kamarády už měsíc plánoval něco úplně jiného.

Za městem se nad krajinou protkanou rybníky a pastvinami tyčil Lomeček, zalesněný pahorek, v jehož těle zela hluboká jizva zatopeného žulového lomu. Čistá a chladivá voda odrážela vysoké skalní stěny, ze kterých s oblibou skákala místní omladina.

Holky tady s předstíraným nezájmem sledovaly, jak si kluci jeden před druhým dokazují odvahu.

Tomáš, Pája a Marek z osmé bé však měli s Lomečkem ambicióznější plány. Za zatopenou částí se v zákrytu za neodtěženým žulovým masivem nacházel ještě jeden lom. Nebyl zatopený, jen hustě zarostlý a sevřený v tmavém kaňonu. Dalo se k němu dojít z druhé strany kopce.

Říkali mu Roklinka. Kluci tohle místo objevili už jako malí. A protože se všichni tři o něco později nechali pohltit světem Pána prstenů natolik, že kromě obligátních filmů opakovaně četli Tolkienovy knihy, stal se lom místem, kde se měnili v elfy, trpaslíky, čaroděje a hobity.

Dnes už pro ně byla Středozem jen milou vzpomínkou. Fantazii mladých mužů teď dráždily spíš představy spolužaček v plavkách, nicméně Roklinka měla stále své kouzlo.

Kluci si předsevzali, že tady budou přes prázdniny tábořit. Postaví si stany, časem možná nějakou chajdu, ohniště, dřevěné lavice. A tady, ve svém království, se budou poflakovat, pít pivo, kouřit cigarety, poslouchat muziku, debatovat o životě.

Ze všeho nejvíc si ale přáli přijít o panictví.

Na konci osmé třídy už je načase, shodli se.

•

„Jedu do Rajt. Pár dní tam zůstanu.“

Eva Černá to pronesla hlasem, který zněl věcně, ale zároveň signalizoval, že žádnou další diskuzi nepřipouští.

Filip Stejskal pozvedl obočí. Byl už pár let jejím přítelem a zároveň formálním nadřízeným ve Vanescu. Miniaturní kancelář, sídlící v podkroví dětského krizového centra, které Filip založil, měla za cíl pomáhat hledat ztracené děti, partnery a rodiče, kteří se schovávali před svými povinnostmi vůči potomkům.

Jako Evin šéf i partner věděl Filip naprosto přesně, že nemá cenu vyptávat se na podrobnosti. O detektivní činnosti si rozhodovala sama, a proto měla hlavní slovo i v tom, jakému případu se bude věnovat.

Fungovalo to dobře, Filip však musel skousnout, že Evu čas od času neuvidí klidně i několik dní, přičemž nebude mít ani tušení, co jeho přítelkyně právě dělá. Důvěřoval jí, i když mu někdy bylo úzko. Eva se už párkrát dostala do šlamastyky, ze které jí musela pomoct její asertivní povaha a značné zkušenosti s aikidem.

Jakmile vyslovila jméno městečka, kam hodlá jet, bylo mu to jasné.

„My taky hledáme tu ztracenou holku? Myslel jsem, že policajtům do zelí nelezeme…“

„Nelezeme,“ pokrčila rameny a sáhla pod postel pro brašnu s fototechnikou, kterou používala při sledovačkách. „Ale byl za mnou její táta. Nedokázala jsem ho odmítnout, jsem čím dál měkčí.“

„Co máš tedy v plánu?“

„Trochu se tam projdu a udělám si představu, co se vlastně stalo. Zkusím se vcítit do tý holky, budu otravovat její kámošky, jestli mi třeba neřeknou víc, než prozradily policajtům. Ale myslím, že oba tušíme, jak tohle skončí…“

Filip si povzdechl. Byl dětským psychologem a o případu Elišky Šindelářové se mluvilo nejen v odborných kruzích. Věděl, kam Eva míří.

„Kéž by ses mýlila.“

3

Tomáš Evu nezklamal. Pár minut po jejich telefonátu jí poslal esemeskou telefonní číslo na paní, která pro ni má přichystané ubytování. Je to all-inclusive, budou se k tobě chovat jako k VIP, napsal.

Mělo ji to varovat. Všechno jí ale došlo až ve chvíli, kdy na poskytnuté číslo zavolala a ze sluchátka se ozvalo melodické: „Volfová, prosím.“

Eva se malinko zakoktala, když se představila, ale Tomášova maminka ji hned přerušila.

„Syn mi volal, že přijedete, prý se o vás máme postarat jako o vlastní. Pokoj už tu na vás čeká, hlady taky neumřete. Kdy dorazíte?“

„Zítra odpoledne, je to v pořádku?“

„Samozřejmě,“ řekla paní Volfová. „Budeme vás očekávat. Tomáš říkal, že jste specialistka na ztracené děti. Jsme rádi, že vám můžeme pomoct aspoň takhle.“

Když Eva hovor ukončila, zavolala Tomášovi.

„Já to nemyslela tak, abys mi sehnal bydlení u vás doma! Nerada bych byla někomu na obtíž…“

„Neboj se, naši jsou fajn, jsou rádi, že se tak aspoň trochu účastní pátrání. Když jsem s mámou mluvil, říkala, že jsou tam z toho všichni na větvi. Navíc u nás budeš mít každý ráno čerstvý housky k snídani,“ smál se.

„Tak to už se těším,“ odpověděla, ale hned se zarazila. „Teda, těším se na tvoje rodiče. Ta práce asi tak zábavná nebude.“

„Jak dlouho už ji hledají?“

„Čtvrtej den.“

Mlčel. Věděl, stejně jako Eva, že za takovou dobu už se toho mohlo stát hodně. A nic dobrého.

„Třeba je u nějaký kamarádky,“ pokračovala Eva, jako by se snažila vzepřít statistikám. „I kdyby se schovávala někde v lese, tak asi neumře, jsou teď skoro tropický noci. Držím se optimistickýho scénáře, že se jen bojí vrátit domů…“

„Jasně, ten pesimistickej by znamenal, že už teď je pozdě,“ doplnil ji Tomáš.

„To jo,“ připustila neochotně. „Je pravda, že kdyby byla zalezlá někde ve křoví, tak ji najdou, mají psy i vrtulník s termovizí.“

„Jenže ta vidí jenom živý tělo…,“ vydechl Tomáš. „Snad to nebude tak zlý. Aspoň se podíváš do mýho rodnýho města, z turistickýho hlediska to tam nemá chybu.“

„A fakt to není blbý, že budu bydlet u tvých rodičů?“

„Není, neboj.“

„Víš, něco mě napadlo. Říkal jsi, že tam stejně plánuješ cestu na dovolenou…“

•

Tomáš se nemohl dočkat. Představa letních nocí v Roklince byla neodolatelná.

Jenže táta to viděl jinak.

„Nebudu přece najímat další brigádníky, když mám doma zdravýho kluka,“ řekl a nabídl synovi velkorysý výdělek.

Jenže Tomáš o peníze nestál. Ne, že by mu vadila práce nebo brzké ranní vstávání, jako syn pekaře věděl, co tohle podnikání obnáší, ale teď toužil po jediném: chodit skákat do lomu, koupat se v rybníku, pařit až do rána a balit holky. Prostě být mezi svými. A zmizet v Roklince.

Byla to vlastně jen skromná přání, ale s ranními směnami, které i v létě začínaly ještě za tmy, to prostě nešlo dohromady.

Zkoušel se z toho vyvléct, jenže táta byl neoblomný. Na brigádě trval a ještě k tomu přidal pár svých tradičních přednášek o tom, jak se Tomáš musí učit řemeslu, protože jednou to bude on, kdo bude svinovským občanům dodávat čerstvé, poctivé pečivo.

To už bylo na Tomáše moc. Představa, že by strávil zbytek života v téhle pekárně, nebo vůbec v tomhle ospalém městečku, ho děsila k smrti.

„Já nechci být pekař.“

„A co chceš teda být?“ zeptal se táta.

„Nevím. Něco pořádnýho.“

„Jako co? Mlátit do kytary s máničkama? Fetovat a ukusovat hlavy netopýrům, to by bylo něco pro tebe, viď?“ Táta se dostával do varu a jako pokaždé v takovém případě se začal trefovat do jeho oblíbené hudby. Byl při tom ovšem tak mimo, že Tomáše neměl šanci vyvést z míry.

„Tak aspoň by to nebyla taková otrava,“ odpověděl mu s ledovým klidem.

„Já ti dám otravu!“ Tátovi začaly rudnout uši, což bylo neklamné znamení, že začíná jít do tuhého. „Je to poctivá práce, dobrý řemeslo. Když ho umíš, tak si vyděláš. Podívej, tohle všechno máme díky pekařině. Jednou přijde řada na tebe, aby sis to udržel. Ty to nechápeš?“

„Já ale nechci udržovat tenhle barák. Mě to vůbec nezajímá,“ mávnul Tomáš otráveně rukou.

„Tak dost! Co si vůbec myslíš? Víš kolik práce to dalo, abychom si mohli dovolit ten dům? Nevíš nic!“

„Prosím tě, nenech se od toho našeho puberťáka vyprovokovat. Vždyť ho znáš,“ vložila se do debaty máma, která za Tomášem vyběhla na chodbu.

„Tady máš svačinu, Tomíku, nezlob tátu a upaluj do školy.“

„Vidíš to? I tu svačinu jsme ti upekli u nás!“ neodpustil si táta.

„Já ji stejně nikdy nesním,“ procedil Tomáš mezi zuby a vyklouzl ze dveří dřív, než se pohoršený táta zmohl na reakci.

•

Tomáš nemohl přestat myslet na to, co asi dělá Eva. Byl rád, že se mu ozvala, i když ta prosba, aby za ní přijel, ho překvapila. Eva nikdy nepůsobila jako ženská, která se o sebe neumí postarat.

Pracovně, jako parťáci, spolu před lety strávili vlastně jen pár týdnů, zato však velmi náročných. Jejich první případ byl zároveň i posledním. A Evu jeho vyústění dokonce přinutilo opustit řady policie.

A zatímco Tomáš se po nucené pauze v jihočeském policejním archivu dostal na pražskou kriminálku, Eva se našla v práci pro Vanesco. Dlouho o sobě nevěděli, ale pak je spojila náhoda. Oba se při vyšetřování svých případů dotkli chapadel organizované zločinecké sítě.

Tomáš nikdy nezapomněl na ten večer, kdy mu Eva svěřila své nejbolestivější tajemství a on jí ta svá. Od té doby zůstávali v kontaktu, občas si zavolali a párkrát se i vzájemně navštívili.

A teď jí Tomáš sehnal ubytování v domě svých rodičů ve Svinově, v maloměstě, o kterém by Eva jinak určitě nikdy neslyšela. Vlastně by bylo fajn být tam taky, provést ji po okolí, ukázat jí místa, kde trávil dětství a dospívání.

A ještě něco ho do Svinova táhlo. Stín toho léta. Tomáš myslel, že už dávno vybledl, nebo si to alespoň myslet chtěl. Jenže teď byl zpátky.

Když o tom tak přemýšlel, opravdu by se nic nestalo, kdyby svou dlouho plánovanou dovolenou začal o týden dřív.

„Máš čistý stůl?“ zajímal se jeho nadřízený major Boček poté, co jej Tomáš seznámil se svým pozměňovacím návrhem.

„Relativně jo,“ odpověděl Tomáš.

Boček zabodl prst do svého tabletu. „Službu máš do konce týdne jednu, když si to s někým domluvíš, proč ne. Předpokladem je, že se nám tu nezačnou mordovat lidi ve velkým.“

„Rozumím, zařídím si to. Teda ty služby. Mordy neovlivním,“ sklapl Tomáš vesele podpatky.

„Užij si to, já se z týhle kanceláře dostanu nejdřív za měsíc,“ kynul mu šéf na pozdrav.

4

Že měl její bývalý parťák pravdu, si Eva uvědomila v okamžiku, kdy projela historickým náměstím do pitoreskní uličky. Turisticky to tu opravdu mělo potenciál.

Na domě, ke kterému ji dovedla navigace, visel vývěsní štít s houskou a nápisem Pekařství Volf.

„Dobrý den, já jsem Eva Černá,“ představila se drobné ženě s kulatým obličejem, která jí otevřela.

Paní Volfová se srdečně usmála a ustoupila, aby Evě uvolnila cestu. „No tak pojďte dál, pojďte. Jste přesná, ale to my taky, večeře bude co nevidět!“

Uvnitř domu byl příjemný chládek. Stará kamenná stavba v horkých dnech fungovala lépe než klimatizace. Tomášova maminka vedla Evu po vrzajících dřevěných schodech do patra, kde otevřela dveře do jednoho z pokojů.

„Tak tohle bude vaše ubytování.“

Eva vstoupila dovnitř a rozhlédla se.

„Počkejte,“ obrátila se na paní Volfovou. „Tohle byl Tomášův pokoj, že ano?“

Ta otázka byla vlastně zbytečná. Pokojík byl oblepený nyní už trochu vybledlými plakáty metalových kapel, nad postelí visela černá vlajka s emblémem orla – znak skupiny Slayer. Eva se neubránila úsměvu.

„Pořád je to jeho pokoj, tedy když se sem jednou za rok uráčí z tý jeho Prahy přijet,“ přitakala Tomášova maminka. „Ale teď je to vaše. Zabydlete se. Já dole zatím nachystám večeři.“

Eva se posadila na postel. Představovala si Tomášovo mladší já, jak si tady pouští nějakou šílenou hudbu z těch samolepkami oblepených reprobeden.

Vybalila si oblečení a převlékla se z krátkých kalhot do legín. Na takový chládek si už docela odvykla, v podkrovním bytě, který obývala s Filipem, bylo i v noci nesnesitelné horko.

Když otevřela dveře na chodbu, ucítila, že večeře už je opravdu hotová. Seběhla dolů a vešla do jídelny.

U stolu ji přivítal i pan Volf. Byl to vysoký, štíhlý, nesměle se usmívající pán. Evě blesklo hlavou, že Tomáš je svému otci podobný, snad až na ty havraní vlasy, které musel zdědit po matce. Pan Volf se polohlasně představil, podal jí ruku a pak se hladově pustil do polévky.

Eva se s nimi najedla a mezi sousty se vyptávala na městečko a jeho historii. Nezapomínala průběžně chválit hovězí vývar i španělského ptáčka, čímž si zřejmě nadobro získala srdce Tomášovy maminky.

Po večeři přijala pozvání na kávu. Volfovi ji zavedli na zahradu a usadili pod břečťanem porostlou pergolu.

„Tak tady bych mohla strávit celý týden,“ řekla spokojeně, ale pak se zarazila. „To bych tu ovšem nesměla mít práci.“

„Je to hrozné, viďte, co se děje,“ řekl pan Volf.

„Vy tu rodinu znáte?“ zeptala se Eva.

„Osobně ne. Ale jsou ze sousední vsi, tady o sobě lidi vědí. Mohli jsme se potkat u řezníka, mohli k nám zajít do pekárny, co já vím. A teď se jim stane tohle…“

Eva se snažila vyptat na podrobnosti, ale nebylo to snadné. Tomášovi rodiče toho nevěděli o moc víc, než co už si Eva stačila zjistit. A nezdálo se, že by je konverzace právě na tohle téma těšila.

Po chvíli se s nimi rozloučila, obula si běžecké boty, vzala do ruky lahev s vodou a vydala se na večerní průzkumný běh.

•

Tomáš Volf zasedl ke svému stolu v kanceláři. Bylo tu sice mnohem lépe než u něj doma, ale ani tak se tu nedalo dýchat. Klimatizace tu jakž takž fungovala, jenže ji dlouho nikdo nevyčistil. Touha zchladit se tak s sebou přinášela také nutnost vystavit se podivnému, houbovitému zápachu, který rychle zaplnil místnost a nutil přítomné ke kašli.

S kolegy tak vedli neutuchající spory o to, jestli chtějí zemřít na přehřátí organismu, nebo na anafylaktický šok způsobený sporami plísní v dýchacím traktu. Ráno obvykle převládal strach o čistý vzduch, ale s odpoledním horkem se plísně na filtrech klimatizačních jednotek nakonec vždy dostaly na svobodu.

Tomáš věděl, že dnes musí dokončit papíry alespoň u těch nejurgentnějších věcí. Že by zvládl zlikvidovat celou připravenou hromádku, to bylo nemyslitelné.

Rychle tedy vytřídil nejdůležitější případy, kde na jeho práci čekal někdo další. Ostatní spisy, kde se čeká na více pracovišť a kde by Tomášova snaha až tak významný posun nepřinesla, si nechá po dovolené.

I tak na něj čekal dlouhý den za stolem. Potlačil nutkání prokrastinovat s cigaretou v kuřárně pod schodištěm, nasadil si sluchátka (nádherně zlý blackmetalový šílenec jménem Akhlys) a vrhl se na první spis.

Snažil se ponořit do práce, ale myšlenky se mu toulaly někde úplně jinde. Tam, kde být nechtěly, čemu se silou vůle vyhýbaly.

U Svinova se pátrá po nějaké holce. Samozřejmě že ho to neminulo, i když nesledoval zprávy v televizi a zpravodajské weby jenom občas přelétl očima. Viděl tu fotku. Ale něco v něm se tomu všemu vzepřelo.

Ani když volal domů, nepřišla na to řeč. Vše při starém, držíme se všichni not, které jsme si před lety nevědomky napsali, proběhlo mu hlavou.

Ale stejně tomu neutečeme. Tomáš otevřel informační systém a projel svodky.

Tady to je.

Stalo se to prvního července. V pátek. Mrtvý chlapec, sedm let. Asi hodinu po poledni si jeho tělíčka všiml u cesty traktorista, který převážel balíky sena. Z vysoké kabiny měl lepší rozhled než chodec. Nebýt téhle náhody, na všechno by se možná přišlo mnohem později.

Místní policisté se vrhli do práce a začali se s podobiznou nešťastného kluka vyptávat po okolí. Od lidí v Rajtech se brzy dozvěděli, že se jedná o Lukáše Šindeláře. A během rozhovoru se zdrcenými rodiči vyšlo najevo, že Lukáše měla hlídat šestnáctiletá Eliška.

Protože duševní pochody Lukášovy sestry nebylo těžké odhadnout, bylo okamžitě rozhodnuto o pátrání po její osobě. Kolem dvacáté hodiny byl aktivován Národní koordinační mechanismus pátrání po pohřešovaných dětech a z Elišky se stalo „dítě v ohrožení“.

Okamžitě došlo ke zveřejnění v médiích a na sociálních sítích. Do terénu bylo vysláno co nejvíce osob, aby se dívku podařilo najít dříve, než sáhne i na svůj vlastní život.

Že šlo o vraždu, nebylo sice úplně jisté, ale z prvotního ohledání těla a snahy o jeho ukrytí se k tomuto vysvětlení policisté klonili. Druhou možností byla nešťastná náhoda a následné zkratovité jednání dívky, která měla dítě hlídat. Jako vždy v podobných případech byla nařízena soudní pitva.

Na nutnosti nalézt Elišku Šindelářovou ale okolnosti úmrtí malého Lukáše nic neměnily.

Tomáš rozklikl přílohu s informacemi o pátrání. Obsahovala jen několik málo podrobností, například o tom, že telefonní přístroj pohřešované se odmlčel přesně v 10:23 někde v místech, kde došlo k úmrtí jejího bratra. A také velmi aktuální fotku ztracené, pořídily ji její kamarádky o den dříve. Tomáš hned poznal kde.

Eliška seděla na molu Velkého rybníka, v bikinách, docela zdařile pózovala a bezstarostně se přitom usmívala do objektivu.

Hezká holka, napadlo ho. Kdyby byl v jejím věku, určitě by ji znal, určitě by ji u toho rybníka potkával, všiml by si jí. Určitě by se mu líbila.

•

Po večeři Eva líným joggingem obkroužila historické jádro městečka. Zabralo jí to sotva pár minut. Pak zabrousila někam za kostel, kde stačilo proběhnout malým parčíkem a překonat lávku přes potok, aby se ocitla mezi budovami hned několika vzdělávacích ústavů.

Hemžilo se to tu muži v uniformách. Budovy škol, o prázdninách osiřelé, obsadili vojáci a policisté. Na sportovním hřišti stály velké zelené stany a až k Evě se linuly výpary z polní kuchyně. Všude kolem parkovala armádní vozidla.

Tohle shromáždění lidí a materiálního vybavení tady rozhodně není jen kvůli hledání mrtvého těla. Pan Šindelář byl k policistům velmi nespravedlivý, když je podezíral, že se nesnaží najít Elišku živou.

Jsem tady úplně zbytečně, mihlo se jí hlavou. Elišku Šindelářovou – ať už živou, nebo ne – najde tahle sehraná mašinerie, ne nějaká Eva na sólo výpravě.

Neradostné úvahy ji popohnaly k činnosti. Otevřela si v telefonu mapu, našla správný směr a vyrazila tam, kde ležely Rajty, vesnička, odkud Eliška Šindelářová pocházela.

Zapadající slunce už malovalo dlouhé stíny. Ten její se proháněl daleko od cesty, až za elektrickým ohradníkem pastviny. Krávy si jí nevšímaly.

Navzdory plnému žaludku zrychlila krok. Bylo tu krásně, dokázala si představit, že pobíháním po okolí stráví klidně týden dovolené. Na obzoru se zvedaly kopce. Lesy, pastviny a sem tam ves, víc toho tady vlastně nebylo.

Eva doběhla k Velkému rybníku a od něj se vydala po polňačce směrem na Rajty. Tudy musela kráčet Eliška s bratříčkem. Stoupala do mírného svahu, ani se nezadýchala. Po levici míjela les, voněl pryskyřicí, kmeny borovic se červenaly před naklánějícím se sluncem.

Na vrcholu pahorku ji zdálky vítaly zbytky policejní pásky.

Tady se to stalo. Tady našli tělo toho kluka. Suchá tráva kolem cesty byla pošlapaná, jak se tu pohybovaly boty vyšetřovatelů a později truchlících a zvědavců. U paty mladého doubku vznikl malý pomníček, hořelo tu několik svíček, našlo se tu pár plyšáků a hraček. Ke kůře někdo přišpendlil fotku hrdě se usmívajícího kluka v nažehlené košili sedícího ve školní lavici, nejspíš momentka z prvního školního dne.

Vyhrkly jí slzy. Za toho kluka, za jeho sestru i jejich rodiče. Jako by se pohledem do očí Lukáška napojila na osud pro ni cizích lidí a sdílela jejich bolest.

Bývaly doby, kdy v sobě takovou empatii najít nedokázala. Odvrátila zrak a rozhlédla se do krajiny. Alespoň umřel na hezkém místě, napadlo ji. Vzápětí se za tu myšlenku zastyděla.

Dole pod kopcem na ni mezi stromy svítily stěny rajtských domů. Rozběhla se k nim.

5

„Jakou holku ze třídy bys chtěl?“ zeptal se Pája a nespouštěl přitom oči z Kristýny v první lavici. „Myslím jako první.“

„Nevím. Nějak si to neumím představit ani s jednou z nich,“ zafuněl Tomáš. Vedro ve třídě bylo nesnesitelné.

„Co kecáš? Čum na Kristýnu, nebo Janička, Petra, ty vole, s těma by to byla paráda. Janička je navíc dost zkušená,“ přesvědčoval ho Pája.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nalezení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.