Hodně starej jaguár

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Michael Třeštík

Hodně starej jaguár – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Reny, Editě a Nadie

„Chceš-li být umělcem,
musíš se vzdát úplně všeho,
včetně touhy být dobrým umělcem.“

Jasper Jones

I.
Umělec, co nic neumí

1. Budeš trapnej

Tyvole, to snad nemyslíš vážně?!

Prostě se jen podívám, co by to znamenalo.

Co by to znamenalo? Že jsi debil, by to znamenalo, nic víc! Jsou tři v noci a tebe napadne taková pitomost.

Proč pitomost? Mně to připadá jako dobrej nápad.

Zkusit malovat! Jak zkusit malovat? Že si jako budeš hrát na malíře?

Hele, pořád píšu o obrazech. Jak vypadají a jak se na ně koukat. No a teď bych chtěl napsat i něco o tom, jak vznikají. Ne technicky. Ale o tom, co se člověku honí hlavou, když stojí před bílým plátnem a chce ho pomalovat.

Když před bílým plátnem stojí malíř, tak se mu bude honit hlavou asi něco jinýho než tobě.

Tak mě to nech zkusit! Abych o tom mohl psát, musím to sám zkusit, to je snad pochopitelný, ne?

Prej abych o tom mohl psát! Ne že o tom chceš psát, ty ses zbláznil a chceš bejt „umělcem“. Dlouhý vlasy, baret, špinavej plášť. Tobě je málo, že píšeš knihy, ty najednou chceš bejt titánem výtvarnýho umění. Zmáhat veškerenstvo a všem to natřít!

Nechci bejt malířem, nechci se pokoušet „dělat“ umění, chci prostě jenom na vlastní kůži zažít proces tvoření. Víc nic.

Bože na nebi, „proces tvoření“! Celej život ohrnuješ nos nad amatérama, nad nedělním malováním šeříků, a pak se do něj chceš sám pustit!

Hele, proč blbě rejpeš? Víš dobře, že šeříky malovat nebudu.

O malbě víš dost, aby ti bylo jasný, že si rozbiješ hubu. Ať budeš dělat cokoliv, zjistíš, že to neumíš. Že nejsi školenej, že nemáš řemeslo.

Ale houby! Školenej nejsem, to vím taky, ale na to, co chci dělat, školení nepotřebuju. Geometrickej minimalismus! Kompozice jednoduchejch geometrickejch ploch, kontrasty černý s bílou, rovný linky. Na tom si užiju tvoření a víc nepotřebuju.

Budeš trapnej.

Nebudu oslnivej, ale trapnej taky ne.

Budeš trapnej.

Nerozmluvil jsem si to. Vylezl jsem z postele, sešel dolů k počítači, našel na internetu Nielsen, největší obchod s výtvarnými potřebami, asi dvě hodiny po něm brouzdal, a když jsem se vracel do postele, měl jsem dost dlouhý seznam věcí, bez kterých se neobejdu. Bylo to v noci ze 17. na 18. prosince roku 2013. Druhý den jsem do Nielsenu zajel, všechno nakoupil, přivlekl domů a začal „tvořit“.

Ten kyselý skřet, co ve mně je, trochu pravdu měl. Ono i jenom udělat olejem nebo akrylem něco geometricky přesného se musí přece jenom trochu umět. Dobře, nějak jsem se to naučil, zase tak složité to nebylo, ale nebylo to ani tak jednoduché, aby mi nepřipadalo pracné ty rovné čáry a plochy malovat. Chtěl jsem to překonat, dělal jsem jen malé formáty, zato jeden za druhým, pracoval jsem pilně, ale pocit tvoření se přesto nedostavoval. V něčem byla chyba. Postupně mi došlo, že chyba je právě v tom, že netvořím, nýbrž pracuju. Chtěl jsem prožít akt tvoření, ale prožíval jsem akt obyčejné práce. O prožitek práce jsem pochopitelně nijak zvlášť nestál, ten znám odjinud. Jak ale tedy mám zažívat proces tvoření, když malování mi připadá jako práce?

Cítil jsem, že když vymýšlím, jaké tvary jakými barvami malovat, mohu to jakž takž ještě považovat za tvoření. Když je pak ale maluju, není to nic jiného než právě obyčejná práce.

Ono teoreticky je mi to vlastně jasné. Všechno, co se můžu někde naučit, je řemeslo. Všechno, co chci udělat „správně“ nebo „jak se patří“, protože vím, jak by to mělo vypadat a dopadnout, je řemeslo. Vykonávat řemeslo je práce, to není tvoření. Tvoření je něco jiného, to s řemeslem nesouvisí. Umět něco namalovat rovně je řemeslo. Vymyslet, odkud kam to namalovat, už může být tvoření. Ale tvoření je to jen tehdy, když to vymyslím nějak jinak, než jak to mám v hlavě odkoukané od jiných. Když to namaluju podobně, jak jsem to už někdy někde viděl, tak je to zase jen řemeslo.

2. Nebudou chtít zaplatit

No to je výborný! Všechno je jen řemeslo! A co ti na obraze zbyde, když vlastně všechno, co na něm je, je jen blbý řemeslo?

Neříkám, že to je blbý řemeslo, říkám, že to je řemeslo, že to, co tě můžou v nějakým kurzu naučit, že to, co „umíš“, ještě není tvoření.

Jo, já ti rozumím. Když koukám třeba na Rembrandta, tak vidím řemeslo, protože on to uměl a věděl, jak to má vypadat.

Jo. Hlavně u starýho umění koukáš na umění, ale vidíš jen řemeslo.

Umění je neviditelný!

Jo. U starejch mistrů je pro nás skoro neviditelný. Vidíme jen řemeslo. Vidíme, že Rembrandt byl velkej mistr řemesla. Že kožešiny jsou líp chlupatý, že psům se víc lesknou oči. Tak nejvejš ten šerosvit, o tom jsme všichni někde četli, že to už je umění.

Já ti rozumím. Rembrandt byl největší řemeslník po Leonardovi. Zkusím si na to zvyknout.

To je ale naprostá pravda, byl asi nejlepším řemeslníkem po Leonardovi. Jenže byl asi taky současně největším umělcem po Leonardovi. Jenže Rembrandtovo umění není v chlupatosti kožešin a psích očích.

A v čem teda?

V tom nenápadným, co nevidíme, protože koukáme na to, jak jsou chlupatý kožešiny a jak se psům lesknou oči.

A co bys tam chtěl vidět?

Nějaký tvoření. Třeba jeho Noční hlídka. Nějaká parta vojáků si objedná skupinovej portrét, všichni chtějí, aby na něm vypadali důstojně a vznešeně, aby byli všichni dobře osvětlení a dobře vidět, aby vypadali důležitě, aby byli poskládaní podle hodností, aby kompozici nic cizorodýho nerušilo a podobně. To je zadání tý zakázky. To je samozřejmý a přirozený, tak se to tehdy dělalo. A to geniální na tom obraze nevzniklo, když na něm „pracoval“, když měl v ruce štětec, ale dávno předtím. Když ten obraz „tvořil“. To měl v ruce možná lžíci na polívku nebo konvičku na zalívání. A když pak k tomu prázdnýmu plátnu přišel, tak to geniální už bylo hotový. Vytvořený!

Takže Rembrandt mohl jen z postele dirigovat nějakýho učedníka.

V podstatě jo. Vznikl by obraz umělecky stejně významnej, jen asi řemeslně hůř namalovanej.

A co by na něm teda bylo umělecky významný, kdyby kožešiny byly špatně chlupatý?

Hele, já to nevím, jen si to představuju. Myslím, že to rembrandtovský, to geniální, to vytvořený je to, že po něm něco chtěli, všichni věděli, jak to má vypadat, i Rembrandt přesně věděl, jak to má vypadat, jenže někde nad polívkou nebo s konvičkou v ruce si řekl: A pendrek pánové, já vám na to kašlu a udělám to po svým! A vzal kus papíru, namočil si pero do inkoustu a začal skicovat. A rozházel ty chlápky po formátu, jak se mu to zdálo dobrý, a ne jak by oni stáli při nástupu, rozhýbal je a bylo mu jedno, jakou kdo má hodnost a jak moc mu je nebo není vidět do ksichtu. A doleva šoupl bílý šaty, aby se mu na nich odrazila ta puška, a vpravo dole mu to připadalo chcíplý, tak tam prásknul rozdováděnýho psa, kterej tam nejspíš vůbec nemá co dělat. A při tom všem dobře věděl, že tak to po něm nechtěli, že se jim to nebude líbit, že mu za to nebudou chtít zaplatit. Ale on věděl, že jen tak to bude mít pro něj smysl, vzal paletu a pár měsíců na tom pracoval a tak jako bokem předvedl taky to dokonalý řemeslo mistrovskejch fousů, kabátů a pér na kloboukách, který my teď tak obdivujeme.

Na to, abys z toho odvodil, že malovat vůbec umět nemusíš, protože plnohodnotně tvořit můžeš třeba ve vaně, je to konstrukce dost složitá.

Tak jednodušší konstrukce: Malevičův Černý čtverec. Ten je ve všech dějinách umění. Přitom Maleviče možná napadl zrovna ve vaně a to umělecký na něm v tom okamžiku už bylo hotový. Mohl klidně zavolat nějakýho místního lakýrníka, říct mu rozměry a ten lakýrník by to mohl namalovat přibližně stejně pěkně jako Malevič. Že to patrně namaloval Malevič sám, je jen takovej drobnej bonus, kterej na dějiny umění neměl žádnej vliv.

3. Malou krabičkou pastelů

Takže jsi sice vyvinul složitou teorii, že úžasný umění vytvoříš ve vaně a pak na to jen plácneš malinko jednoduchýho řemesla, ale moc sis tím nepomohl.

No jo no, protože se překvapivě ukázalo, že potíž není jen v tom, jestli slušně namalovat třeba čtverec je, nebo není moc práce, že je nečekaně potíž i v něčem úplně jiným. Ony všechny čtverce už byly dávno namalovaný. A ne jednou, ale tisíckrát. I dva čtverce i tři i čtyři i patnáct čtverců i trojúhelníky i špičkou nahoru i špičkou dolů, kružnice i elipsy a průniky všeho, rovně i nedbale a černobíle i strakatě. Prostě celá geometrie už byla v umění dávno vypráskaná a na mě nic novýho nezbylo. To mě trochu vykolejilo.

To ti ale mohlo bejt jasný dávno předtím, než jsi začal.

No vidíš, a nebylo. Dokud to sám nezkusíš, tak ti to nedojde. A můžeš mít prolezlejch padesát světovejch galerií. Byl jsem zhrzenej a deprimovanej a vůbec nevěděl, co dál. Myslel jsem, jak jsem byl moudrej, že jsem začínal minimalismem, protože začínat od nuly je chytrý, skromný a ušlechtilý.

Chachá!

Co zase „chachá“?

Že ti mělo bejt jasný, že nula v umění vypadá úplně jinak než minimalismus. Že když už minimalismus, tak to nemůže bejt začátek něčeho, ale naopak konec nějakýho dlouhýho snažení. A ty začneš tím koncem a divíš se, že to nefunguje.

Suchý obrázek s legendou (K14)

Nudný obrázek s legendou (K14)

Dobře, uvažoval jsem jako trouba, ale i to uvažování jako trouba je vlastně trochu tvoření. Když jsem zjistil, že v geometrický abstrakci samotný pro mě nic nezbylo, pokoušel jsem se svoje malování konceptualizovat. Když nedovedu dát dostatečnej smysl jednomu plátnu, tak vymyslím nějakou geniální ideu, tu pak roztáhnu na několik pláten, a ono se to nakonec sečte. Skončil jsem u sestavy šestatřiceti plátýnek. Byl to úžasně promyšlenej koncept rozfázování nějakýho postupu, měl jsem na to dokonce vytvořenou excelovou tabulku, abych to nepopletl. Ale nesečetlo se to. Byl jsem trapnej.

Nebyl jsi úplně trapnej, byl jsi snaživej. A ty dvě plátýnka pro děti dokonce docela ušla.

Na to, jak jsi normálně kyselej, tak mě teď úplně dojímáš. Jo, vymyslel jsem to ve vaně, přišlo mi to dobrý, pak jsem se s tím spoustu dní otravně trápil a teď to mají děti z piety ke mně někde opřený. Marnost.

Ty plátýnka jsou jednoduchý a suchý, jako seš suchej ty sám, ale ten koncept je obsahově dobrej.

A to je přesně ono! Koncept je obsahově dobrej, ale když to pověsíš na zeď, tak tam visí jen jednoduchý suchý plátýnko. Ten koncept bych pod to musel napsat na papír a každej by si ho nejdřív musel přečíst, aby pochopil, proč se to jmenuje K14, proč to vypadá tak, jak to vypadá, a proč je to vlastně úžasný.

Ale to je přece dávno běžný, že některý obrazy pochopíš, jen když k nim znáš legendu.

Jo, a to je taky přesně to, proč kolem takovejch obrazů v galerii jen rychle projdeš a zastavíš se až u takovýho, u kterýho ti stačej oči a nepotřebuješ studovat legendu.

Jestli ohrnuješ nos nad legendama, tak musíš z dvacátýho století půlku obrazů vyhodit.

Neohrnuju nos nad legendama. Když znáš legendu, obraz se ti „prohloubí“, začne mít „další rozměr“, je najednou „komplexnější“, ale to všechno platí, jen když ten obraz je sám o sobě výtvarně dobrej. Když má nudnej a suchej obrázek legendu jako hrom, tak je to pořád jen nudnej a suchej obrázek.

Jenže on je problém i jinde. Neměl jsem starosti s tím, jestli něco umím, nebo neumím. To, co jsem potřeboval, jsem buď trochu uměl, nebo se to doučil. A když jsem se postavil před čistý bílý plátno, tak ono mě nezkoušelo z toho, jak moc umím malovat, ono mi pokládalo jednoduchý otázky. Já vnímal dvě: CO? chci udělat a JAK? to chci udělat.

No to jsi zas objevil Ameriku, tyvole, na ten banální problém obsahu a formy bys ve svým věku snad už mohl bejt připravenej.

No právě, že jsem byl připravenej. Já byl tak připravenej, že už víc připravenej jsem bejt nemohl. Furt jsem přemejšlel o obsahu a o formě, furt jsem si omílal CO? chci udělat a JAK? to chci udělat. A trvalo mi čtvrt roku, než jsem si všiml, že mi plátno pokládá ještě třetí otázku, daleko podstatnější: PROČ? to chci udělat. Kdybych si tý třetí otázky všiml hned, nemusel jsem se trápit oleji, akryly, štětci, podlepováním a čekáním na zaschnutí, protože stejnou otázku mi položí obyčejná čtvrtka bílýho papíru a odpovídat na ni můžu malou krabičkou pastelů.

Když si neumíš odpovědět na dvě otázky, tak je opravdu nejlepší řešení vymyslet třetí otázku, a na tu si taky neumět odpovědět, ale nakoupit si plno novejch věcí.

4. To je skoro na oběšení

Až do chvíle, než jsem se rozhodl, že budu kreslit pastely, byly pro mě pastely prostě pastely. Po několika hodinách na internetu jsem ale zjistil, že pastely jsou prašné a olejové, měkké, extra měkké, polotvrdé a tvrdé, hranaté a kulaté, celé a půlené, drahé a levné, v sadách po šesti, dvanácti, šestatřiceti kusech, ale také po stu nebo několika stech kusech. Druhý den jsem zajel do stejného obchodu, kde jsem dřív kupoval akryly, a přivezl si několik malých sad pastelů různých druhů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodně starej jaguár.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.