This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,

New York, New York, USA. All rights reserved.

Copyright © 2019 by William H. McRaven

Translation © Daniel Dominik, 2022

ISBN 978-80-88274-78-0

Námořní příběhy

Příběhy o velkých dobrodružstvích vyprávěné námořníky, kteří se vracejí domů z dlouhých cest; obvykle se povídají nad lahví rumu dobrým přátelům a s dobrými úmysly.

A když jsem uslyšel hlas Pána, jak říká: „Koho mám poslat a kdo bude za nás bojovat?“ A já řekl: „Tady jsem. Pošli mne!“

Izaiáš 6:8

Tuto knihu věnuji mužům a ženám z komunity speciálních operací, kteří řekli: „Pošli mne!“ a kteří toho při obraně tohoto národa tolik obětovali. Bylo největší ctí mého života s vámi sloužit.

Život je odvážné dobrodružství nebo nic.

Helen Kellerová

Autorova poznámka

Události v této knize jsou vylíčeny tak, jak si je pamatuji. Jakékoliv nepřesnosti v příbězích jsou důsledkem uplynulého času nebo mého postupujícího věku. I když jsem v rozhovorech použil určitou literární licenci, jsem přesvědčen, že popsané rozhovory přesně zachycují ducha okamžiku. Navíc jsem na žádost jednotlivců nebo proto, že jsem nebyl schopen dotyčnou osobu kontaktovat, změnil některá jména z obav o narušení soukromí.

Kapitola jedna

Fontainebleau, Francie

1960

Pootevřel jsem lítačky jen na škvírku a nakoukl do velké kouřem zaplněné místnosti. Jean Claude, vysoký mladý francouzský barman, běhal od stolu ke stolu a od amerických důstojníků, kteří v pátek večer klub zaplnili, přijímal objednávky nápojů. Dveřmi jsem se po čtyřech přesunul na místo hned za bar. Zde jsem byl schovaný, ale přesto jsem viděl po celé místnosti.

Americký důstojnický klub, který stál v centru francouzského Fontainebleau, byla třípodlažní stavba postavená ve francouzském provinčním stylu se zdobnými římsami, točitými schodišti, malým klecovým výtahem a velkými olejomalbami Napoleona, Ludvíka XVI. a nesčetných bitevních scén.

Pro mne, jako pětileté dítě, byl klub neobyčejným místem. Byla tam zábradlí, po kterých se dalo sjíždět dolů, skříně, kam se dalo schovat, a chodby, kterými se dalo běhat. Volně jsem se jimi procházel a s fiktivním mečem v ruce bojoval s piráty a Prusy, nacisty a Rusy.

S využitím skrytých průchodů uvnitř budovy jsem se mohl naprosto nepozorovaně přesouvat z kuchyně do baru. Kuchyňský výtah, který propojoval kuchyni s druhým a třetím podlažím, mi sloužil jako způsob, jak proklouznout kolem obsluhy a svých dvou sester, (které měly za úkol chránit mě před problémy – mohl bych dodat, že jen zřídka úspěšně), svých rodičů a některých dalších důstojníků, kteří věděli, že se plížím chodbami bez dozoru.

I když to byl americký klub, byli v něm vítáni důstojníci ze všech spojeneckých států. Impozantní ve svých uniformách dávali najevo pýchu a sebevědomí typické pro vítěze druhé světové války.

Bylo téměř patnáct let od konce války, ale Francie se stále rekonstruovala a Evropané vzhlíželi k Severoatlantické alianci (NATO), že je bude chránit před Sověty. Vojenskou složkou NATO bylo Nejvyšší velitelství spojeneckých sil v Evropě (SHAPE), ke kterému byl přidělen můj otec, a proto jsme žili ve Francii.

Když jsem se přesunul na druhou stranu baru, Jean Claude mě odhalil a vrhl na mne pohled, který jsem viděl už stokrát předtím. Vidím tě, říkal ten pohled, ale vždy k tomu přidal mrknutí. Jako každý muž, který zestárl, oceňoval neplechu v srdci mladého chlapce a cítil jsem, že touží být znovu tím chlapcem. Považoval jsem Jean Clauda za svého ochránce, strážce svých tajemství, Watsona mého Holmese.

Na druhé straně místnosti seděl u oválného stolu můj otec s třemi dalšími muži. Všichni na sobě měli uniformy důstojníků letectva, světle modrou košili, tmavou, u krku lehce uvolněnou vázanku, a tmavě modrý kabát se stříbrnými křidélky na hrudi.

S tátou tam byli „Easy Ed“ Taylor, „Wild Bill“ Wildman, a „Gentleman“ Rod Gunther, všichni plukovníci, všichni stíhací piloti.

Ed Taylor s oběma zvednutýma rukama odrážel jednou rukou a pak druhou útoky německého messerschmittu, ze rtů mu volně visela cigareta a ve vyprávění se odmlčel, jen aby upil ze sklenky skotské whisky. Ed byl jedním z pionýrů létání s proudovými letouny a v jednu dobu byl nejrychlejším letcem na světě. Byl Hemingwayem s citem pro drama, láskou pro dobrou whisky a potřebou vyplnit každou minutu života něčím vzrušujícím. Stíhací pilot ve druhé světové válce a v Koreji pak půjde do Vietnamu a zakončí kariéru jako veterán tří válek. Hodně pil, kouřil camelky bez filtru, miloval boj a zdálo se, že se dobře baví s každým člověkem, s nímž se kdy setkal.

Doma na zdi měl fotografie, na nichž je s prezidenty Franklinem Delano Rooseveltem, Trumanem a Eisenhowerem, generály Douglasem MacArthurem a Georgem Pattonem, baseballovými hráči Mickeym Mantlem a Rogerem Marisem, králi a princi, tyrany a despoty a každým obyčejným vojákem, se kterým kdy sloužil. Každý obrázek měl svůj příběh.

Ed měl za manželku Cordelii nebo Cordie, jak jí všichni říkali. Jižanská dívka z Texasu, která sloužila jako prezidentka klubu manželek a vždy měla na starost dětské hry a společenské akce dospělých, měla Cordie ráda večírky stejně tak jako Ed, a jejich manželství, které trvalo padesát let, bylo neustálým soupeřením mezi jeho nadšením pro boj a potřebou domácké normálnosti. Vždy to vyhrál boj.

Bill Wildman sloužil během války také na evropském bojišti, ale jako zbytek mužů teď válčil od stolu v SHAPE. Bill byl ženatý s Ann, která byla všemi oblíbenou manželkou. Ann byla nejhezčí ženou ve Francii – drobná, ladných tvarů, chytrá byla ústřední postavou každého večírku.

Rod Gunther byl předčasně zšedivělý jižanský gentleman hovořící pomalým milým přízvukem a měl schopnost, že se všichni kolem něj cítili nějak zvláštní. Jeho žena Sadie a jejich tři dívky byly jako část naší rodiny. Miloval jsem jejich nejmladší dceru Judy a myslel jsem si, že ona mě taky, dokud jsem jí omylem nedal do klobouku petardu určenou pro mou sestru Nan. Poté z našeho vztahu romantika nějak vyprchala.

Ed Taylor dokončil svůj příběh s jednou rukou, která strmě padala na desku stolu, a všichni muži se rozřehtali, i když jsem věděl, že ten příběh už někdy slyšeli. Můj otec potáhl z cigarety, uhasil ji v popelníku a čekal na další příběh.

Mezi muži u stolu byl můj otec ten nejuměřenější, i když to o něm moc nevypovídalo. Můj táta miloval vyprávění příběhů stejně jako ti ostatní. Byl obdařený pěkným vzhledem filmové hvězdy, jak ženy mé mámě často říkaly (i když jsem nikdy nedokázal říct, jak ten kompliment brala).

Měl vlasy černé jako uhel, které si každé ráno dobarvoval trochou krému, výrazný nos, malý důlek na bradě, a ocelově modré oči, které mrkaly, když se usmíval - a usmíval se často.

S metrem osmdesát byl vysoký, ale ne dominující. V mládí byl pozoruhodný sportovec. Na Murrayho státní pedagogické fakultě v Kentucky dostával ceny za fotbal, baseball, basketbal a přespolní běh. Vysokou školou prošel za hraní hazardních her na mississippských říčních lodích, učením „starých dam“ tenisu a závoděním s kentuckými plnokrevníky - muž proti zvířeti. Na tu dobu byl výjimečně ry-chlý - sto yardů běhal za 9,8 vteřiny, Při své rychlosti dokázal v krátkém sprintu (šedesát yardů) většinu koní porazit a často vyhrál na místních trenérech pár babek, aby se předvedl.

Po univerzitě hrál dva roky profesionálně fotbal za Cleveland Rams a v jednom propagačním šotu vyzdvihujícím nového zadáka Murrayské státní univerzity měli Rams fotografii táty, jak vyráží ze startovní čáry a pronásleduje ho jezdec na koni. Později se mi svěřil, že ten závod prohrál, ale „jen o prsa“.

Fotbal bylo „výnosné“ zaměstnání. Táta dostával 120 dolarů za zápas a s odměnami za reklamy na kukuřičné vločky v rádiu si přišel na skoro 130 dolarů týdně. Ale jak narůstala možnost hrozby války v Evropě, fotbalu nechal a jel do Kalifornie, aby se přihlásil k armádnímu letectvu.

Když jsem se ho o roky později zeptal, proč se do armády přihlásil, řekl, že jako kluk sledoval vojáky, jak pochodují ulicemi jeho rodného města Marston v Missouri a nasedají na vlak, který směřoval do francouzských zákopů. Jeho otec, vojenský lékař, byl jedním z nich. Už tehdy věděl, že chce být vojákem.

Po absolvování letecké důstojnické školy na Brooke Fields v texaském San Antoniu dostal rozkaz hlásit se u 309. stíhací letky 8. letecké armády. 309. letka byla součástí prvního amerického kontingentu, který měl být vyslán do Spojeného království. V té době Američané stále pracovali na konstrukci stíhačky, která by mohla ve vzdušném souboji soupeřit s německým messerschmittem. Když táta přijel do Anglie, dostal s ostatními piloty 309. letky britské Spitfiry.

„Spity“ vybavené silnými motory Rolls Royce a novými zbraněmi, elegantní a aerodynamické, byly dost dobré na to, aby se mohly Němcům postavit. Táta létal během války se Spitfiry a pokračoval v kampaních v severní Africe, na Sicílii, v Salernu a nakonec dokonce i při invazi v Normandii.

Během války si připsal dva potvrzené sestřely, ale v roce 1943 byl sám sestřelený nad Francií. Příběh o jeho útěku a úniku z Francie zpět do Anglie se během našeho pobytu ve Francii mnohokrát vyprávěl. Ovšem nemluvil o něm otec, který se o své službě za války zmiňoval jen zřídka, ale bojovníci francouzského hnutí odporu, kteří mu pomohli dostat se ze zajetí na svobodu a nyní žili nedaleko na předměstí Paříže.

Za barem se náhle objevil Jean Claude, sáhl po sklenici, nalil do ní z poloviny Coca Colu a pak přidal velkou dávku třešňové šťávy. Roy Rogers, řekl, když mi nápoj podával. Věděl, že tomu nemá říkat Shirley Templeová. Seděl jsem se zkříženýma nohama za barem, když připravoval další nápoje, a pak vyšel, aby je naservíroval hostům. Brzy dorazila má matka a ostatní manželky.

Pro všechny manželky té éry platilo, že nepřišly do klubu, pokud nebyly oblečeny v módních šatech, s vlasy perfektně naondulovanými, bez jediného uvolněného pramínku vlasů. Každé koktejlky odhalovaly právě tolik linie krku a nohy, aby byly kultivované, ale ne okázalé. S cigaretou v jedné ruce a s nápojem v druhé zaujaly místo u svých mužů. Ale i když to byly „manželky“ nebyly v té skupině žádnými upejpavými stydlivkami. Byly to ženy provdané za dobrodruhy, stíhací piloty. Věděly, do čeho jdou, když řekly „ano“. I přes těžké časy, které měly přijít (a že jich bude hodně), všechna manželství přežila, dokud je nerozdělila smrt.

Jakmile se dámy usadily, Jean Claude zamířil ke stolu, aby přijal další objednávky nápojů. Když se sklonil, aby přijal objednávku, viděl jsem, jak kývl hlavou mým směrem.

Zrádce.

Moje matka se otočila, usmála se, a pokývnutím mě přivolala ke stolu.

Položil jsem Roy Rogerse, běžel ke stolu a skočil matce do klína. Pevně mě objala a políbila na tvář. Kolem mámy se vždy šířila jemná vůně parfému a chladivého krému. Cítím to až do dneška.

Rod Gunther mě podrbal na ježkovi („takovém, jaké měli astronauti…“) a svým tichým hlasem řekl: „Billy, chlapče, co máš dnes večer v plánu?“

Bylo to pozvání k vyprávění příběhu, k účasti na rozhovoru dospělých, k pokusu porovnat svá dobrodružství s bombardovacími misemi nad Francií, souboji stíhaček nad severní Afrikou, cestováním s Čankajškem, nebo tancem s viceprezidentem Nixonem (oblíbenec mé matky). Příběhy vyplnily zbytek večera a matka mi občas zakrývala uši, když muži říkali něco „příliš dospělého“.

Po poslední objednávce, když byly nápoje dopité a na stole ležely pomačkané balíčky cigaret, muži náhle vstali, jako by dokončili přípravnou poradu mise, potřásli si rukama a zasmáli se něčemu z předchozího příběhu. Manželky se objaly, políbily se navzájem na tvář a slíbily si, že se znovu setkají v pondělí kvůli nějakým společenským záležitostem.

Páteční večery v důstojnickém klubu byly během našich tří let ve Francii rituálem. Všechny ty příběhy o vzdušných soubojích, životě na frontových liniích a odvážných útěcích podněcovaly mou touhu po dobrodružství. Ty historky se nikdy nezaměřovaly na bolest a smutek. I když se v nich vzpomínalo na ztracené životy, obvykle se zvedala sklenice k přípitku dobrému muži, který tvrdě bojoval a slavně zemřel.

Koncem roku 1963 měl táta slabou mrtvici (doktor říkal, že to mělo co do činění s cigaretami a whiskey Jim Beam). Zotavil se, ale rodina byla přeložená na leteckou základnu Lackland v San Antoniu, aby byl blízko nemocnice letectva Wilford Hall. Ed, Cordie a čtyři Taylorovi chlapci bydleli přímo u silnice do Austinu a my jsme po mnoho nadcházejících let udržovali kontakt s Guntherovými a Wildmanovými.

V Texasu si mí rodiče získali nové přátele a s nimi přišly nové a lepší příběhy. Byl jím třeba plukovník David „Tex“ Hill, jeden z původních „Létajících tygrů“, který sloužil s generálem Clairem Chennaultem v Číně. „Tex“ byl v San Antoniu vojenskou šlechtou. Vysoký uvolněný gentleman byl legendárním pilotem v historii jak letectva, tak námořnictva s více než osmadvaceti potvrzenými sestřely. Spolu se svou manželkou Maize se stal součástí naší velké rodiny přátel a pulzující společenské scény, která se v 60. letech kolem armády vytvářela.

Patřili k nim také Jim a Aileen Gunnovi. On byl povýšený do hodnosti plukovníka, když mu bylo pětadvacet let, a pak ho o týden později sestřelili na bojové misi nad Rumunskem. Jimovi se podařilo uprchnout ze zajateckého tábora v Bukurešti v trupu Messerschmittu, který pilotoval člen rumunské královské rodiny.

Kvůli vystavení nízkému tlaku, když stíhačka letěla nad Alpami do Itálie, Jim skoro zemřel, ale po přistání rozmrzl, kontaktoval americkou armádu, a popsal jí přesné umístění zajateckého tábora. Kdyby se o den zpozdil, německé letouny by tábor vybombardovaly v naději, že zničí důkazy o zneužívání válečných zajatců. O sedmdesát let později dostal Jim Gunn Stříbrnou hvězdu za hrdinství.

Kromě s Texem, Hillem a Jimem Gunnem se otec přátelil s majorem Joem McCartym, který během války pracoval pro americkou rozvědku, s plukovníkem Billem Strotherem, vyznamenaným bombardovacím pilotem, a s Billem Lindleyem, jediným generálem ve skupině. Všichni byli součástí rodin, které mě vychovávaly. Jejich manželky Betty, Ann a Martha, v tomto pořadí, byly jako náhradní matky a často, jako v případě Ann Strotherové, mi vyprávěly necudné vtipy a dospělácké historky ve věku, kdy by mi to má matka nedovolila.

Roky na letecké základně Lackland byly vyplněné lovem holubů na podzim, lovem jelenů v zimě, bridžem pro ženy, pokerem pro muže, golfem o lichých víkendech a častými výlety na pobřeží Mexického zálivu na ryby a vyprávěním dalších příběhů. Opravdu si nejsem jistý, kdy ti muži vlastně pracovali, ale jako kluk jsem si myslel, že to všechno vypadá jako součást rytmu života - a miloval jsem to.

Jako všichni muži a ženy své generace byli dětmi první světové války, prožili depresi a všichni muži bojovali v druhé světové válce a v Koreji. Byli přeživší. Nestěžovali si. Ze svého neštěstí nevinili ostatní. Pracovali tvrdě a to stejné očekávali od svých dětí. Cenili si svých přátelství. Bojovali za svá manželství. Nosili své vlastenectví na rukávech, a i když nebyli ohledně amerických chyb naivní, věděli, že žádná jiná země si necení jejich služeb a obětí tolik, jako Spojené státy. Nesli své vlajky hrdě a bez omluv.

Jsem ale přesvědčený, že to, co udělalo tuhle generaci tak velkou, byla jejich schopnost přijmout všechna strádání, která se jim postavila do cesty, a přeměnit je do smíchem naplněných, sebezničujících, nezapomenutelných a někdy neuvěřitelných životních příběhů. Můj otec mi říkával: „Bille, všechno to bylo tak, jak si to pamatuješ.“ Historky v této knize jsou takové, jak si pamatuji svůj život. Myslím, že bych se teď mohl posadit k tomu stolu ve Fontainebleau…a jeden nebo dva příběhy vyprávět.

Kapitola dva

Operace Sopka

San Antonio, Texas

1966

Ke dnu černého diplomatického kufříku jsem přitlačil vystřelovací nůž. Pevně zacvakl na své místo. Otáčením koleček jsem nastavil kódové číslo, dvě tlačítka se natočila vodorovně, víko kufříku se odskočením otevřelo a odhalilo pistoli Luger a zásobník s dvaceti náboji. Uvnitř byl připevněn pozorovací dalekohled spolu s mým pasem a několika tisíci dolary v neoznačených bankovkách.

Přesvědčen, že je tam všechno, co potřebuji, jsem kufřík zavřel, naposledy jsem zkontroloval bezpečný úkryt a pak jsem vyšel ven na pohasínající slunce.

Na ulici byl slabý provoz. Ohlédl jsem se přes rameno, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje. Při téhle misi se hodně cestovalo a v cestě mi mohla stát jediná věc.

„Bille, oběd!“

Máma…

„Za minutu,“ zavolal jsem.

„Pět minut a ne déle. Vystydne ti oběd.“

Vytáhl jsem z kufříku Jamese Bonda pozorovací dalekohled a díval se po svém parťákovi Danovi Lazonovi. Dan měl být schovaný v keřích na druhé straně ulice připravený v záloze pro případ, že by se mise nedařila podle plánu, ale jeho máma ho zřejmě také zavolala dovnitř.

Mámy.

* * *

Slunce začínalo klesat za malý vojenský ubytovací komplex na okraji letecké základny Lackland. Přístavba Medina, domov asi stovky důstojníků a jejich rodin, se rozkládala na vlnících se kopcích s vyhlídkou na důstojnickou výcvikovou školu.

Každý den za úsvitu vyřvával z reproduktorů budíček a každý večer při západu slunce mi sladký neodbytný zvuk večerky říkal, že si mám přestat hrát a jít domů.

Během roku přijížděly do školy stovky mladých leteckých kadetů ostříhaných dohola, vzpřímení, odhodlaní ve své zmatené mysli a s budoucností ve Vietnamu.

V polovině šedesátých let vrcholila studená válka a předznamenávala éru špionážních filmů a televizních seriálů – ti chlapi z U.N.C.L.E., Napoleon Solo a Ilja Kurjakin; Derek Flint v In Like Flint; a samozřejmě James Bond, favorit všech. Když jste byli v Texasu, nemohli jste uniknout kovbojům a Indiánům, ale být špiónem bylo mnohem „parádnější“.

Kromě výcviku nových kadetů bylo v Medině velké skladiště střeliva – desítky nadzemních staveb z armovaného betonu skrytých v divočině daleko od zvědavých očí. Tyto „Gravel Gerties“ vypadaly jako malé sopky o průměru sto stop a zvedaly se pětadvacet stop nad úroveň země. V těchto bunkrech pojmenovaných podle postavy v komiksu Dick Tracy se skladovaly zásoby všech výbušnin amerického letectva včetně jaderných zbraní – tedy pokud jste věřil Danovi Lazonovi.

Zabezpečení kolem toho muničního skladu bylo rozsáhlé. V té oblasti pravidelně hlídkovala policie letectva se služebními psy a kdykoliv zpozorovala něco neobvyklého, spojovala se se strážním stanovištěm. Kolem obvodu toho areálu byly tři soustředné dva a půl metru vysoké ploty z drátěného pletiva s ostnatým drátem nahoře. Tato vrstvená ochrana by byla docela velkou překážkou dokonce i pro 007.

* * *

„Už jsi zase lezl po stromech?“ zeptala se máma.

„Ne, paní,“ řekl jsem zaraženě.

Zvedla mi košili a zkontrolovala obvaz, který mi pokrýval břicho. „Doktor říkal, že nemáš měsíc dělat nic namáhavého, dokud se ti ta rána nezahojí. Jestli budeš takhle běhat, po zbytek života tam budeš mít jizvu.“

Před třemi měsíci, když jsem prozkoumával Gravel Gerties, jestli by se tam dala podniknout špionážní mise, jsem vyšplhal vysoko na blízký strom, abych měl dobrý výhled na strážné. Pode mnou hlídali Billy McClelland a Jon Hopper. Vždy tak nějak hlídali.

Když jsem se pomalu postavil na jednu starou větev, neunesla mě a vyslala mě dvacet stop k zemi, ale předtím jsem si o nějakou zlomenou větev, která částečně vyčnívala ze stromu, roztrhl břicho. K mému domu to byly dvě míle lesem a Billy se tam rozběhl, aby přivedl moji matku. Jon, z nás nejmladší, mi břicho stlačoval, a při tom jsme šli co nejdál, abychom zkrátili vzdálenost k domovu.

Máma přijela autem, právě když jsme s Jonem vyšli na okraj lesa. Se zděšeným výrazem ve tváři mě strčila na zadní sedadlo starého kombíku a uháněla do nemocnice letectva Wilford Hall.

S Wilford Hall jsme byli staří kamarádi. Zdálo se, že jsem každý týden kvůli něčemu na pohotovosti – zlomená ruka po pádu z vysokého plotu, rozříznuté zápěstí od proběhnutí posuvným skleněným oknem („Neměl bys do domu běhat nebo tím oknem proletíš!“ Jak to ten táta věděl?), rozbité koleno z fotbalu, zlomený kotník z basketbalu, zlomený nos z, no,… dobře jsme se znali. Ale vypadalo to, že tahle nehoda všechno ostatní překonala.

Ta větev mi udělala pětadvacet centimetrů dlouhou tržnou ránu na břiše, ale naštěstí nezranila žádný vnitřní orgán. Doktoři mě sešili a břicho mi obvázali. Všechno by bylo v nejlepším pořádku kromě toho, že jsem o měsíc později jel z nového filmu o Jamesi Bondovi kyvadlovým autobusem letectva domů, z autobusu jsem vypadl (je to dlouhá historka) na silnici a ty stehy jsem si roztrhl.

Zpátky do Wilford Hall.

„Podej mi ten kámen,“ řekl Billy a ukázal na těžký kulatý kámen v blízkém potoce. Odhrnul si malou kadeř světlých vlasů od očí a s rozhodným pohledem hodil ten těžký kámen do kbelíku visícího z vysokého dubu. Kbelík začal pomalu klesat a táhl za sebou lano, které spouštělo „padací most“ do naší ostrovní pevnosti.

„Krásnej hod,“ zvolal Jon. Jon nadšeně jásal nade vším. Pro něj bylo vzrušující všechno, co jsme dělali my, starší kluci.

Popadl jsem to lano a za protizávaží jsem zatáhl. Mezi pevninu a ostrov, které dělily jen čtyři stopy a dvě stopy hluboká voda, se položilo prkno. Náš vodní příkop by přebrodil kterýkoliv jednonohý člověk, ale po postavení propracované stromové pevnosti jsme museli najít nějaký způsob, jak ji chránit.

Byli jsme geniální. Ta stromová pevnost byla zázrakem dřevěného konstruktérství. Na tu stavbu se využily všechny kousky překližky a dřevěné hranoly, který jsme našli. Čtyři stěny, dvě okna, pevná podlaha a dveře, na nichž bylo napsáno NEVSTUPOVAT!

Než byla pevnost hotová, došly nám hřebíky, takže kusy hranolů tvořící žebřík po kmeni stromu byly právě takovou věcí, která by se mé matce nelíbila. Billy vyšplhal po viklajících se příčkách a oznámil svůj příchod do pevnosti.

„Jsem uvnitř. Pojď nahoru!“

Rychle jsem vyšplhal po stromu a přidal se k Billymu. Jon stál dole, zíral přes brýle a sbíral odvahu k lezení.

„No tak pojď, pojď. Nemáme na to celý den,“ řekl jsem.

Jon se chytil první příčky a začal šplhat. Kolena se mu třásla a mžoural přes zamlžené čočky. Jon byl učedník a náš tříčlenný klub alespoň jednoho dobrého učedníka potřeboval. Přesto, že stále přemáhal svůj strach z lesa, z pravidel, která jsme porušovali, a z problémů, do nichž jsme se mohli dostat, nás stále následoval a jako kluky, pokoušející se být muži, nás posilovalo mít kamaráda, jako byl on.

Když se Jon dostal na poslední příčku, Billy popadl jednu stranu jeho opasku a já druhou a s hlasitým zafuněním jsme ho vytáhli do pevnosti.

Museli jsme jít do pevnosti, abychom udělali poslední přípravy naší nadcházející mise – proniknutí do muničních skladů.

Vypadalo to jako dobrý nápad – tehdy.

Byli jsme si jistí, že se v těch Gravel Gerties děje něco nekalého, něco, co je hrozbou pro americkou národní bezpečnost. Bylo na nás, abychom zachránili svět.

Vytáhl jsem provizorní mapu a zahájil jsem poradu. „Budeme tomu říkat operace Sopka,“ oznámil jsem.

Billy a Jon se zazubili. Bylo to husté jméno. „M“ a Moneypenny by ho schválili.

„Billy, zítra budeme muset dát na místo ta prkna. Můžeš říct svému tátovi, aby je přinesl k pevnosti?“

„Jasně,“ řekl Billy, „řekl jsem mu, že potřebujeme ještě nějaké dřevo na zpevnění stromové pevnosti. Řekl, že by ho mohl přinést v neděli, ale budeme ho muset přenést od pevnosti k vnějšímu plotu.“

„Jsi si jistý, že jsou ta prkna dost dlouhá?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že jo,“ řekl Billy, ale moc mě nepřesvědčil.

„Musejí být tak dlouhá, aby dosáhla z vršku jednoho plotu na vršek druhého,“ řekl jsem. „Je to jediný způsob, jak se můžeme dostat přes ten elektrický plot uprostřed.“

„Elektrický plot?“ řekl Jon.

„Samozřejmě, že je elektrický,“ řekl jsem, „vždycky mají elektrický plot.“

Billy přikývl. Samozřejmě, že mají.

„Jone, a co dalekohled tvého táty?“

Jon se neklidně zavrtěl.

„No, nevadí,“ řekl jsem, „přinesu tátův dalekohled, se kterým chodí lovit jeleny. Na ten jeden den ho nebude postrádat. Budeš naším hlídačem?“

Jon vzhlédl a přikývl.

„To je dobrý,“ řekl Billy, „jsi důležitou součástí mise. Budeš zajišťovat naši bezpečnost.“

Jonovi se to líbilo.

„Musíš být ostražitý, celou dobu ostražitý,“ řekl Billy, „protože jestli nás policajti letectva chytí, tak budeme mít fakt průšvih.“

Jon si setřel pot z čela a narovnal si brýle. „Myslíš si, že nás chytnou?“

S Billym jsme se podívali po sobě. Upřímně, tahle myšlenka nás vůbec nenapadla. Chci říct, jak velký průšvih může být za vniknutí do velmi střeženého areálu?

„Ne, nechytnou nás,“ řekl jsem přesvědčeně.

„Kdo přinese hot dogy?“ zeptal se Billy.

„Mám dva celé balíčky,“ odpověděl jsem.

Ty hot dogy byly důležité. Jakmile vylezeme na vnější plot a použijeme prkna k přemostění těch dalších dvou plotů, budeme potřebovat něco k ochraně před služebními psy. Jon si myslel, že budeme potřebovat steaky. Argumentoval tím, že všichni filmoví hrdinové používali steaky a ne hot dogy. Velké steaky s kostí, myslím. Jonův argument byl správný. Žádný pořádný špión nepoužíval hot dogy Oskara Mayera – nikdy. Ale moje matka jednoduše nechápala, proč potřebujeme v „klubovně“ steaky a o naší misi jsem jí nemohl říct, takže na to budou muset stačit hot dogy.

A byla to pevnost, žádná klubovna.

„Tak dohodnuto,“ řekl jsem, „sejdeme se zítra odpoledne u našeho domu a zahájíme misi.“ Všichni přikývli. „Bude to velký! Úplně jako ve filmech.“

„Kdo bude James Bond?“ zeptal se Jon.

Bylo to něco dalšího, o čem jsme nikdy nepřemýšleli. Ale muselo se to rozhodnout. Billy byl ve skutečnosti mnohem větší borec než já. Líbil se všem holkám na základce, choval doma mývala a jeho táta jezdil v Corvette Stingray.

„Můžeme být oba Jamesové Bondové,“ navrhl Billy.

„Nemůžete být oba 007,“ oponoval Jon.

Na chvilku jsem se zamyslel. „Já budu Napoleon Solo a Jone, ty budeš můj parťák Ilja Kurjakin.“

Všichni byli spokojení. Plán byl hotový. Byli jsme připraveni k operaci Sopka.

„Nehýbejte se,“ zašeptal jsem.

Na Jona upíral oči velký chřestýš diamantový. Had, těsně svinutý v útočném postavení, byl pět stop od Jonova obličeje a svými chřestidly vysoko ve vzduchu varoval naši tříčlennou hlídku, aby odtud vypadla.

„Zpátky,“ řekl jsem.

Jon můj pokyn poslechl.

Pomalu jsem sáhl dolů a sebral jsem kus břidlice, která tvořila dno vodou vymleté strouhy, ve které jsme byli.

„Nedělej to!“ řekl Billy zvýšeným hlasem, „nedělej to!“ opakoval.

Ignoroval jsem jeho varování a hodil jsem ten kus ploché břidlice směrem k hadovi. Kámen dopadl přímo před jeho hlavu, had vyrazil dopředu a my se rozprchli do tří stran.

„Jé!“ vykřikl Jon, protože se had plazil za ním do jiné hromady kamení.

Začal jsem se neovladatelně smát.

„To není žádná legrace,“ řekl Jon.

„Já vím, já vím,“ omlouval jsem se. Ale bylo to legrační.

Hadi byli v Texasu součástí života a všichni jsme vyrostli s historkami o chřestýších nebo mokasínech, kteří se připlazili na náš zadní dvorek, schovali se pod hromadou dřeva, nebo se nám na lovu jelena přeplazili přes cestu. A tohle vymleté koryto strouhy bylo chřestýšů plné. Za denního tepla vylezli ven, aby se na kamenech ohřáli. Jediná cesta, jak se dostat nespatřeni ke skladu střeliva, vedla bohužel tímhle vyschlým korytem.

Stěny koryta potoka byly asi šest až osm stop vysoké s kameny a kořeny starých stromů vyčnívajícími z hlíny, po kterých se dalo rychle vyšplhat ven. Koryto, na některých místech deset stop široké, se směrem k našemu výstupu z něj zužovalo na několik stop. Voda, která tu strouhu na jaře zaplnila, se tudy valila jako trychtýřem.

My tři jsme byli na tu misi dobře vyzbrojeni. Jon měl Old Betsy, pušku Davyho Crocketta, kterou nesl zavěšenou na rameni, a na hlavě měl mývalí čepici, která byla na jeho hlavu až moc velká a stále mu padala.

V pouzdře jsem měl poplašňák Roy Rogers s perletí vykládanou pažbou a Billy byl z nás tří vyzbrojen nejlepší zbraní – vzduchovkou Red Ryder.

Po tom polekání chřestýšem jsem převzal vedení a s Billym jsme zařadili Jona doprostřed. Jak jsme vcházeli hlouběji do lesa, zvuky blízkého okolí slábly. Prostředí bylo tajemné, i když jsme tudy šli už alespoň desetkrát.

„Slyším náklaďák!“ zvolal Jon.

„Buď potichu,“ řekl Billy, „poslouchej.“

Skutečně to byl náklaďák a ne daleko. Vytáhl jsem svůj šestiraňák, mávl jsem na Jona a Billyho, aby zůstali stát a vyšplhal jsem na bok koryta.

Ten náklaďák jel pomalu směrem k nám, ale skrz trnité křoví jsem nic neviděl.

„Co vidíš?“ šeptal Jon nervózně.

„Nic,“ řekl jsem, „podej mi dalekohled!“ Tátův dalekohled jsem svěřil Jonovi a on ho svědomitě uložil do svého batohu.

Billy vzal dalekohled od Jona a vyběhl na svah kopce, aby mi ho podal. „Podívej tamhle,“ řekl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Námořní příběhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.