V chapadlech
murmuru

Vyšlo také v tištěné verzi

Jan Bělíček

V chapadlech murmuru – e-kniha

Copyright © Paseka, 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tato kniha vznikla za podpory Institutu úzkosti

a Ministerstva kultury České republiky

V CHAPADLECH MURMURU

Copyright © Jan Bělíček, 2022

Foreword © Petr Fischer, 2022

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-279-5

ISBN ePUB: 978-80-7637-357-0

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-359-4

ISBN PDF: 978-80-7637-358-7

Tereze, Nadě a Nině

Globální literatura

„Úkolem umělce je odhalit problém uměleckou formou,“ píše Jan Bělíček a knihám, na které se soustřeďuje a které většinou zachycují problémy sociální, dává zajímavé označení „globální literatura“. Autor zároveň pečlivě zkoumá něco, co dnes visí ve vzduchu a co nutně proniká i do literatury. Je to mručení změny, kterou prochází současná společnost, hukot ducha doby, který nemá žádnou jinou konkrétní podobu než právě toto chvění někdy až zoufale očekávané proměny. Nejde tedy už o literaturu světovou, Weltliteratur ve smyslu Goethově, jak o ní v roce 1827 píše německý klasik v dopise Sulpiz Boisserée, německému sběrateli umění a historikovi: „… co nazývám světovou literaturou (Weltliteratur), se rozvíjí především tehdy, když odlišnosti, které převládají uvnitř jednoho národa, se řeší porozuměním a soudem národů ostatních.“ Globální literatura má jinou charakteristiku: zdá se, že musí být naladěna mručením doby, tedy duchem proměny rezonujícím vlastně velmi podobně, i když ne stejně po celé planetě.

Globální literatura je plná globálních problémů, jež by bez planetární perspektivy nevznikly a jsou už naprosto jiné než ty, jež Goethe spatřoval ve své době. Tehdy odpovídal volání či mrmlání jiného úkolu, totiž jak z lokálních vlasteneckých děl udělat umění s přesahem, které mluví všude, umění světové.

„Doufejme, že lidé brzy přijdou na to, že neexistuje nic takového jako vlastenecké umění nebo vlastenecká věda. Obojí patří, jako všechny dobré věci, celému světu, a může být obstaráváno pouze neomezenou výměnou mezi všemi současníky, ukládajíc průběžně do mysli to, co jsme zdědili z minulosti,“ napsal k věci Goethe v roce 1801 v časopise Propyleje. Globální literatura má úkol téměř opačný – převést globální perspektivu do místních souvislostí, lépe řečeno, lokalizovat ji i tam, kde se ještě mohlo zdát, že jde o specifické vlastnosti místa a času. Národní či vlastenecká věda, řečeno Goethovým prošlým jazykem, se nakonec ukazuje jako jedna z mnoha vrstev skutečného globálního dění, jež je jakýmsi děním par excellence, od něhož skutečné umění dneška odvozuje svou legitimní sílu. Kdo nevibruje globálním duchem, možná z různých důvodů stojí za přečtení, ale nemá moc co říct…

Choreografie života

Jak Bělíčkův literární výběr dokládá, současnost se dá vykládat jako různorodá krize identity, kapitalistického odcizení a nespravedlnosti, genderu a multikulturních problémů, ekologických a jiných dystopií. Mezi mnoha autory, kteří se těmto tématům věnují, se tak občas objeví i spisovatelé, již sice globální dění nějak zachycují, ale do skutečné „globální literatury“ už nepatří. Tento rozdíl je pro čtení Chapadel murmuru skoro nejdůležitější. Diference je centrem a smyslem kritiky a Jan Bělíček ji demonstruje na držitelce Nobelovy ceny za literaturu, Olze Tokarczukové a jejím románu Běguni, který v roce 2018 získal Mezinárodní Man Booker Prize. Bělíčkovo čtení odhaluje román jako jistou projekci osobní zkušenosti pádu komunistického režimu, která globalizační dění nutně interpretuje pozitivně, jakkoliv už dávno v ní převládají negativa či přinejmenším silná hodnotová ambivalence. Tokarczuková tedy možná propásla mručení doby, což může být dáno tím, že její román v polštině vyšel už před patnácti lety a doba tehdy mručela jinak, anebo tím, že nenaplnila univerzální smysl psaní, které dokáže mluvit i mimo svou dobu, třeba i v kontrastu s tím, jaké odstíny kritiky momentálně letí.

„Umění je vlastně jakousi choreografií života, v níž se zviditelňujeme, harmonizujeme nebo naopak kontrastně dramatizujeme jevy, které nacházíme ve společnosti. ‚Prapodivný nástroj‘ sebereflexe společnosti,“ parafrázuje Jan Bělíček při hledání pevnějších východisek a opěrek ve světě murmuru amerického filozofa Alvu Noëho. Reflexi společnosti ale přináší v moderním světě i věda a filozofie, obě disciplíny s jiným nárokem, jako prapodivný nástroj reflexe je však lze přijmout úplně stejně. V čem se tedy umění liší od zjištění vědy? V čem je jiné, výjimečné?

Realita se přepisuje do románů

Maďarský marxistický literární kritik György Lukács to kdysi vyjádřil dost lakonicky: „Literatura, umění, to je něco docela jiného než věda. Ve vědě může i dílčí pohled vést k velkým objevům, kdežto umění je buď univerzální, nebo vůbec není.“ V tomto smyslu se Běguni mohou jevit přece jen jinak, přestože jsou vůči globalismu zdánlivě vstřícnější než jiní tvůrci. A možná dokonce obstojí i vůči populárnímu románu Normální lidi Sally Rooneyové, zachycujícímu napětí vztahu dvou lidí z odlišných sociálně-ekonomických vrstev.

Chapadla silně rámuje teze o literatuře jako o uměleckém experimentu převádějícím sociální jevy do emotivnější a srozumitelnější narativní řeči literatury. Někdy se nicméně může zdát, že literatura jen kopíruje zjištění sociálních věd, případně rozepisuje ideovou základnu určitého kritického přístupu ke světu. Jan Bělíček je velmi pozorný čtenář, a tak se tomuto postřehu, jenž je zároveň jistou kritickou námitkou, nemůže vyhnout.

Knihy Édouarda Louise skutečně mohou dělat dojem, že jde o velmi zjevné variace myšlení Didiera Eribona či teoretických konceptů sociologa Pierra Bourdieua, přiznává Jan Bělíček. Na síle literatury to ale podle jeho názoru nikterak neubírá, naopak by se dalo říct, že i věda díky své transformaci v umění získává na přesvědčivosti, minimálně na popularitě, tedy masové známosti: „Bez Pierra Bourdieua, Didiera Eribona, Anne Earneauxové by Édouard Louis svou knihu nikdy nejspíš nenapsal, ale díky ní je na všechny tři ještě více vidět.“

Chapadla murmuru jsou mocná, svírají nás všechny a každá kniha, která z jejich tlaku alespoň v náznaku osvobozuje, je důležitý ukazatel cesty ven. U každého takového znamení bychom se ale vždy měli ptát, zda vůbec originálně něco zaměřuje, a tedy skutečně ukazuje, nebo jen naplňuje či performuje předem daný směr, určený jistým ideovým naladěním a přesvědčením. Některé věci lze vyslovit jen v umění, připomíná již citovaný Lukács, ale na mnoho jiných umění nedosáhne a ani by nemělo sahat. Právě dnes, kdy se realita téměř dokonale přepisuje do románů, je dobré se s Lukácsem ptát: a nezachytila by problém lépe reportáž, nebo sociologická studie? Na chapadla murmuru se musí s pestřejším arsenálem nástrojů, a nosit s sebou při takové výpravě mnohé kopie jednoho a téhož může nakonec ztížit soustředění a rozředit síly. Vnímavý čtenář si je jistě během čtení už sám přebere.

Petr Fischer

Úvodem

Tekutost, těkavost, chaos, roztříštěnost, nejistota, úzkost, krize, polarizace – těmito slovy často popisujeme dnešní svět. Přestože je občas považujeme za nedostatečná, podvědomě cítíme, že vystihují naše emoce, které nedokážeme jiným způsobem popsat. Když jsem přemýšlel, jaké slovo vystihuje naši současnost nejlépe, objevil se přede mnou zničehonic podivný výraz murmur. Nejsem si ani jistý, že vím, co přesně v češtině znamená. Možná právě proto se mi tak líbí. Můžeme ho chápat jako jakési živočišné mručení, jako neartikulovanou nespokojenost, jako projev nesouhlasu nebo frustrace, které nedokážeme nacpat do slov. Nespokojené, beztvaré hučení se dere na světlo a ovlivňuje společnosti po celém světě. Nikdo neví, co si s ním počít.

V hučení murmuru je těžké se zorientovat. Není snadné v něm zaujmout jasnou pozici. Okraje se rozpíjejí a silácká vyjádření míří na naše nejpovrchnější reakce. Svou roli určitě hrají i sociální sítě. Snaží se v nás vyvolat silné a polarizační emoce, aby nás co nejdéle udržely na svých platformách. Takové zjitření zažil asi každý z nás. Projíždíte si nové příspěvky na libovolné sociální síti a najednou narazíte na skandální vyjádření. V rozčílení se vám notně zrychlí tep. Prvotní reakcí je vykřičet svoje rozhořčení do světa: napsat něco o svém pobouření. Když to ovšem neuděláte, nadechnete se a zkusíte si o věci zjistit víc. Často si uvědomíte, že vše může být o trochu složitější.

Náš svět se evidentně nachází v krizi, především komunikace a empatie. Společnost se rozpadá do stále drobnějších sociálních fragmentů. Obtížně se v tom všem hledá nějaký smysl. Čím komplexnější je systém, v němž žijeme, tím složitější a náročnější bývá nějak se v něm zorientovat. Vidíme vždy jen zlomek skutečnosti a celek nám uniká. V této situaci buď zažíváme závrať a úzkost, jsme z ní paralyzovaní a nešťastní, nebo naopak svoji velmi omezenou perspektivu a zkušenost považujeme za klíč ke skutečnosti samotné, jímž poměřujeme ostatní. Výsledkem je právě murmur, obří šum nespokojenosti, v němž se všechny strany překřikují a útočí jedna na druhou. Jenže v tomto šumu se zároveň také všechny hlasy a argumenty překrývají, vzájemně se utápějí a zanikají. Protože se v tom obřím rámusu není možné domluvit a zorientovat, shlukujeme se do společenství, která sdílejí podobnou zkušenost, čímž rozpad celku společnosti a nějaké sdílené univerzální zkušenosti jen urychlujeme.

Touhle krizí netrpí „jen“ společnost. I literatura si v posledních několika letech prošla svojí krizí. V přívalu nových impulzů, uměleckých a mediálních forem sužuje celou řadu spisovatelů a spisovatelek pocit méněcennosti. Často se mluví o tom, že literatura pokulhává za realitou, že nedokáže na skutečnost dostatečně rychle a efektivně reagovat, že se literární forma nemá kam vyvíjet, nebo naopak že ji hlubší formální experimenty posouvají na samotnou hranici srozumitelnosti. Jiní autoři a autorky mají naopak dojem, že fikce, což je ostatně anglické slovo pro beletrii, čtenáře i autory oddaluje od autentického prožitku skutečnosti a že je potřeba Reálno do literatury opět vtáhnout. Tato tendence už dostala v současné literární publicistice dokonce i svou nálepku – auto-
fikce. Reakcí na umělost fikčních narativů má být návrat autora do díla, a to po více než padesáti letech od chvíle, kdy ho francouzský sémiotik Roland Barthes ve svém slavném eseji pohřbil.

Pokud skutečně něco vystihuje prózu posledního desetiletí, tak je to návrat autora a vzestup literární produkce, která lavíruje mezi fikcí, memoárem a subjektivní introspekcí. Spisovatelé a spisovatelky se zběsile honí za autenticitou, jejich vlastní životy jim slouží jako pojistka proti tomu, aby nevpadli na území těžko uvěřitelné fikce. Ještě více ovšem současní autoři usilují o formální a výrazovou revoluci v literatuře. „Většina mainstreamových rádoby realistických románů mě nudí k pláči. Snaží se napasovat nezáživné věty jednadvacátého století do prozaic-
kých struktur ze století devatenáctého. Výsledkem je v podstatě jen velmi zpackaná televize,“ prohlásil americký spisovatel, básník a jeden z nejsofistikovanějších autorů takzvané autofikční prózy Ben Lerner v rozhovoru pro Huffington Post.1

V současné próze tak nacházíme úzkost z toho, že literatura nedrží tempo s realitou a díky své vlastní pohodlnosti se drží osvědčených postupů, které za posledních dvě stě let neprošly žádnou radikální proměnou. Pro tyto autory a autorky se klasické literární postupy staly svého druhu lží a chtějí jí do protikladu postavit pravdu, upřímnost i sebekritičnost a zároveň doufají, že síla této pravdy dokáže proměnit i zbytnělé a okoralé struktury literárního vyprávění.

Někdy kolem roku 2007 něco takového zažívá i norský spisovatel Karl Ove Knausgård. „Při pouhém pomyšlení na fikci, pouhé představě smyšlené postavy ve smyšleném ději se mi dělalo špatně, reagoval jsem na to čistě tělesně,“2 tvrdí o tehdejším zážitku. A také jeho šestidílná série Můj boj, která se stala naprosto nečekanou literární senzací, představuje svého druhu antiliterární projekt, který vzešel z odporu k beletristickým zvyklostem. Knausgårdova metoda je přitom poměrně jednoduchá. Prostě zasedl za stůl a začal psát. Jeho knihy jsou jednou velkou asociací, jejímž jediným subjektem je autorův život. Úzkost,
kterou jako autor prožíval, vycházela ze strachu, že jeho tvorba – a literární tvorba obecně – lže, zahaluje a vytváří propast mezi životem a tím, jak ho literatura zpracovává a prezentuje. Jeho ambicí bylo psát co nejvěrněji, nejpravdivěji o jediném subjektu, který skutečně dokonale zná – o sobě samém.

Pikantní na tom všem je, že svůj rukopis nechtěl už nikdy číst. Prostě ho odevzdal svému editorovi, ať s ním naloží, jak uzná za vhodné. Nechtěl tento svůj proud vzpomínek a asociací nijak upravovat, editovat, „vylepšovat“. Pokusil se nabídnout syrové a transparentní psaní, omezit stylizaci a autocenzuru. Příběh Mého boje je navíc záměrně neheroický. Literatura se zpravidla orientuje na jedinečné protagonisty, výjimečné osudy a prožitky, a tím deformuje naše očekávání od skutečnosti. Knausgård naopak zachycuje zcela obyčejný příběh středostavovského kluka z norského zapadákova, který špatně vychází se svým otcem, rád hraje fotbal a kvůli své plachosti nedokáže navazovat vztahy se ženami. Knausgårdovo vyprávění je tak důsledně antihrdinské, že jsme často nuceni na několika stránkách pročítat detailní popis toho, co dává hlavní postava do košíku v supermarketu.

Knausgård bývá často srovnáván s Marcelem Proustem a jeho Hledáním ztraceného času. Můžeme mezi nimi skutečně najít celou řadu paralel. Především jejich pokus vynést prchavý individuální prožitek prostřednictvím literatury do nadosobní zkušenosti. Jak Proust, tak Knausgård v podstatě posvěcují uplynulý čas a pokušejí se ho vymanit ze záhuby. Podobná je také jejich asociativní metoda: smyslové vjemy nebo vzpomínky jsou přímými mosty k jiným zážitkům a prožitkům. Oba autoři tak vytvářejí poměrně komplexní řetězce simu-
lující fungování lidské mysli a paměti.

Tím zásadním rozdílem je ovšem to, že Knausgård na rozdíl od Prousta nedbá na co nejdelikátnější literární styl, svůj rukopis znovu nezkrášluje, nesnaží se vybrousit kompozici, cílem je zachycení samotného procesu vzpomínání v co nejhrubější a nejsyrovější podobě. Ne každý by samozřejmě touto metodou došel k podobnému výsledku jako Knausgård, který v ní naplno využívá svého literárního talentu, pohotovosti a nesmlouvavého vidění skutečnosti. Můj boj díky tomu představuje pozoruhodnou směsici silných výjevů z autorova dětství, dospívání a dospělosti, s únavnými banalitami nebo filozofováním nad zcela běžnými věcmi, kterým většinou ani nevěnujeme pozornost. Zničující pasáže popisující umírání autoritativního otce, který se na sklonku života proměnil v alkoholickou trosku, nebo působivé a zraňující postřehy z partnerského života dvou mladých rodičů se v knize proplétají třeba se zdlouhavým a detailním vyprávěním, jak si několik puberťáků užívalo jednu konkrétní silvestrovskou noc na norském maloměstě. Jeho knihy v nás vzbuzují jakýsi pocit univerzality a sounáležitosti. V podstatě nám říkají, že každý život je pro toho, kdo ho prožívá, jedinečnou a neopakovatelnou událostí a že v každé, i té nejbanálnější individuální lidské zkušenosti se skrývají dramata a tragédie antických proporcí, které se však ještě nikdo neodvažoval umělecky zachytit. Knausgård na čtenáře převádí banalitu, ale i naprosto nečekanou hloubku středostavovské evropské existence, zároveň v něm však vzbuzuje podivný pocit účasti. Jeho kniha je bez jasné zápletky, skladby a vyústění – tak jako téměř každý lidský život.

Karl Ove Knausgård měl pocit, že se mu jeho antiliterární expe-
riment vydařil. Úplně poslední věta závěrečného dílu totiž zní: „Budu si užívat, opravdu si budu užívat myšlenku, že už nejsem spisovatelem.“3 Neužíval si ji ale dlouho. Okamžitě po vydání Mého boje bylo jasné, že není zase tak jednoduché uniknout síle fikce, která vše napsané autorovi okamžitě odcizuje. Projevilo se, že postulát Rolanda Barthesa z poloviny šedesátých let není zase tak banální, jak by se mohlo zdát. Autor vždy po dokončení rukopisu částečně umírá a přichází o kontrolu nad textem. Jeho významy vždy unikají autorské intenci, což vyplývá ze samotné heterogenní podstaty jazyka. Próza, která vznikla ze silného znechucení literaturou a fikcí, se stala jedním z nejúspěšnějších literárních děl poslední dekády. Karl Ove Knausgård tak přestal být spisovatelem opravdu jen na nepatrný okamžik.

Paralelně sledujeme i italskou spisovatelku vystupující pod pseudo-
nymem Elena Ferrante, která si s konceptem autofikce pohrává ve své neapolské tetralogii Geniální přítelkyně až postmoderně. Vypráví totiž příběh pohledem spisovatelky Eleny, která vzešla z chudinské neapolské čtvrti, dostala se mezi italskou intelektuální smetánku a zpětně komentuje své dětství a příběh sociálního vzestupu. Podle všeho však autorka vystupující pod tímto pseudonymem v Neapoli ve skutečnosti nikdy nežila, přestože její knihy působí až neskutečně věrohodně a autenticky. Svým způsobem tak využívají popularitu a přitažlivost autofik-
čních literárních strategií, přestože si s nimi a s čtenářskými očekáváními ironicky pohrávají. Ferrante vydává toto literární vyprávění v podstatě klasického střihu za intimní literární zpověď.

Zmiňovaní autoři a autorka vnášejí do literatury zcela novou dynamiku, která proměňuje podobu současné produkce. Skutečným cílem bylo utkat se na tomto půdorysu se zbytnělými konstrukcemi a strate-
giemi prozaického psaní a přenést médium literatury do 21. století.

Literatura má svoje úzkosti a krize, výsledkem celého sporu kolem autofikce je nakonec především to, že literatura sebe samu jako unikátní médium obhájila. Pokud někdo pochyboval o tom, jestli má ve věku digitálních technologií ještě co nabídnout, specifika literární tvorby dnes před námi vyvstávají možná ještě živěji než dříve. V jistém ohledu totiž literatura působí jako netradiční protilék na nejistotu, chaos a zmatení. Představuje jednu z možností, jak se proti zmatku bránit. Akt psaní vytváří jiný modus přemýšlení a sebevyjádření. Když píšeme, nebo naopak čteme, čas se zpomalí a my propůjčujeme svému těkavému a nepřehlednému myšlení nějaký tvar, případně společně s autorem sledujeme pohyb jeho složitého a rozvětveného uvažování. V této knize budeme tedy společně zkoumat, jak vypadá náš svět pohledem současné literatury a jestli nám literární texty ukazují nějakou unikátní cestu, jak se vymanit z chapadel Murmuru.

— 1 —
OBCHODNÍCI SE SMUTKEM

Gender a sexualita, třída, původ a etnicita, klimatická krize a zánik civilizace. To jsou asi nejaktuálnější a nejnosnější témata současného globálního literárního provozu. Zároveň jsou to také pojmy, jež vyvolávají nejvíce konfliktů dotýkajících se otázek naší identity a situovanosti ve světě. Pohled na tato témata prizmatem pomalého a sebereflexivního literárního myšlení by nám o těchto sporech možná mohl prozradit víc. Místo zkratek a slaměných panáků nám může nabídnout komplexnost a mnohovrstevnatost, místo chaosu, hluku a zmatení zase nuancovanost, klid a čas na přemýšlení. Každému z těchto okruhů se bude věnovat jedna kapitola této knihy. Možná že společně přijdeme na to, v čem spočívá specifická povaha prozaické tvorby, ale také na to, jak vypadají třeskutá a explozivní témata dnešních kulturních válek pohledem současné literatury a jestli nám skutečně nabízí odpověď na zmatek, těkavost, tekutost a chaos současnosti.

Je tady ještě jeden důvod, proč se na svět současné literatury dívat právě skrze tyto termíny. Naše současnost se rozpadá do stále drobnějších fragmentárních celků. Někdy je nazýváme sociální bubliny, jindy myšlenková ghetta nebo třeba „vlastní píseček“, na tom koneckonců nesejde. V časech vypjatého individualismu zkrátka přinášejí nejen rozpad společenské soudržnosti a velkých příběhů, ale také celou řadu nových životních zkušeností. A kromě pomalého myšlení bourajícího myšlenkové zkratky buduje literatura i velkou sílu empatie, poskytuje pohroužení se do fikčního světa. Dokáže ve čtenářích vzbudit zájem o jiný zážitek, snahu pochopit a soucítit, což nám často chybí.

Radikálně nás rozdělují paradoxně otázky týkající se nejintimnějších dimenzí naší identity – sexuality, etnického i třídního původu, našich mužských a ženských sociálních rolí. Současná literatura ovšem nevybízí jen ke vcítění se do jiné zkušenosti. Umožňuje nám vidět svět perspektivou jiného, čímž obohacuje naši představu světa. Porozumět dnešnímu světu jako by bylo zvláštním soubojem s časem: kolik perspektiv si lidský subjekt stihne osvojit a kolik nových perspektiv se v mezičase nutně vytvoří. I tato myšlenková disonance a závrať má v současné literatuře důležité místo a bude se jí věnovat úvodní kapitola této knihy. Zaměříme se totiž na toho, na koho všechny tyto podněty a fenomény působí. Kdo se s nimi vypořádává, kdo k nim musí zaujímat nějaký postoj, kdo na ně musí reagovat. Zaměříme se na lidský subjekt vnímající dnešní realitu. Jak vidí literární postavy současné prózy okolní svět? V čem je jejich vnímání nové? S jakými skutečnostmi a fenomény se musí současný člověk vypořádat?

Jak vypadá prožitek světa pohledem lidského subjektu v pozdním kapitalismu?

Tao Lin

Taipei 4

„Tak tohle za těch několik miliard let vesmír vytvořil,“ prohlásil Paul a kolem půl desáté večer ukazoval na MGM Grand a Excalibur a Lu-xor, když přecházeli lávku nad hlavní třídou kasin v Las Vegas, kde bylo stejně chladno nebo snad i chladněji než v New Yorku, jak pobaveně zjistili, když sem před čtyřmi hodinami dorazili.

„Do tohohle jsme přišli,“ řekla Erin.

„Podívej se, krása!“ hodnotil Paul upřímně stovky červených světýlek na zádi aut projíždějících pod lávkou a mizejících někde v dáli, jako když vydolují rubíny.

„Wow, to je pohled.“

„Život někdy přináší krásný výjevy,“ řekl Paul takovým hlasem, jako by najednou seděl v páté třídě a četl nahlas z knížky.

„Ale jsou prchavý“

„Hm,“ křenil se Paul.

„A nemůžeš s nima nic dělat…“

„Hm,“ přizvukoval dál Paul.

„…jenom se na ně dívat,“ řekla Erin.

„Možná bysme se měli jít vožrat,“ řekl Paul a vešli do kasina na konci promenády. Erin si odskočila. Paul si sedl k automatu a prohrál dvacet dolarů, pak zíral na dva chlápky středního věku jdoucí jeho směrem. Měli čepice kšiltem dozadu a nesli si sklenice plné zlatavého piva. Prošli kolem něj s odhodlanými a nespokojenými výrazy. Erin se po pár minutách vrátila a prohlásila: „Cejtím se nějak vyčerpaně.“

„Jak to myslíš?“

„Cejtím se nějak unaveně. Vyčerpaně.“

„Teď bys to ale ještě neměla vnímat.“

„Co?“ řekla Erin.

„No ani ne před dvaceti minutama jsme si dávali MDMA.“

Erin se rozesmála „No jo, úplně jsem zapomněla.“

„Bože, celkem jsi mě vyděsila.“

Paul a Erin se v románu Taipei, který v roce 2013 napsal americký spisovatel tchajwanského původ Tao Lin, vydávají na výlet, aby pod vlivem halucinogenů a nakopáváků uskutečnili největší klišé americké kultury – vzali se v Las Vegas. Taipei je prapodivným příběhem jejich milostného vztahu. Paul a Erin v knize s rozšířeným vědomím nezúčastněně plují ulicemi tohoto obřího kasina a daňového ráje. Las Vegas v americké kultuře tradičně funguje jako symbol povrchnosti a odvrácené strany amerického snu. Čtyřicet let před Tao Linem sem spisovatel a zakladatel gonzo žurnalistiky Hunter S. Thompson umístil svůj slavný román Strach a hnus v Las Vegas. Působivě v něm zachytil americkou kocovinu z euforických a „šílených“ šedesátých let a bezděčně popsal pomalý nástup normalizace Západu v letech sedmdesátých – éru neoliberalismu. Z Thompsonovy knihy cítíme naštvanost a deziluzi z vývoje sedmdesátých let podpořené sebedestruktivním chováním postav, které musí v tomto světě proti své vůli žít. Bezstarostné a tak trochu utopické fetování hippie éry se v následující dekádě proměňuje ve zmatený a temný drogový rauš. Tao Linovi hrdinové ale zlost, nenávist, a dokonce ani pohrdání vůči svému okolí neprožívají. Jen tiše pozorují a glosují svět, který je fascinuje svou nicotností.

Paul je člověk, který jen obtížně zapadá do společnosti a většinu času tráví ve svém bytě nebo v bytech svých přátel a známých. Když už vyrazí jinam, jedná se většinou o obchodní centra, fastfoody nebo větší restaurace. Velké, anonymizované prostory mu umožňují vyhýbat se příliš těsným kontaktům s lidmi. Paul netouží po silných prožitcích a neopakovatelných dobrodružstvích. Jako by ho na světě už nemohlo nic překvapit. Realita začátku 21. století se pro něj proměnila v nepřetržitý příval podnětů, fantastických výjevů a šokujících obrazů. Neustálá stimulace smyslů v něm vzbuzuje jen apatii a nezájem. Jako by se samotná realita pozdního kapitalismu proměnila v nepřetržitý drogový rauš, který nonstop stimuluje jeho receptory. Ty si ale na vzrušivost postupně zvykají a začínají vůči nim být imunní. Tao Lin se v Taipei dívá do prostorů skrývajících se za blikajícími tlačítky automatů, za leskem popkultury a konzumního způsobu života. Nemoralizuje, nekritizuje konzum, jen fascinovaně pozoruje nicotu, která k němu z konzumu promlouvá.

V tvorbě tohoto amerického básníka a prozaika se ukazují souvislosti, ale i obří rozdíly mezi současnými hipsterskými autory a takzvanými beatníky. Tyto generace spojují především drogy. Adderall, ketamin, ritalin, heroin, kokain, marihuana, extáze, LSD – stimulanty jako pojítko. Rozcházejí se ovšem u antidepresiv a „utlumováků“, jejichž jediným cílem je oslabit konzumentovo vědomí, jeho úzkosti a touhy. Stáhnout se do sebe, utlumit se, schovat se a na chvíli zmizet a utnout nekonečný proud stimulací – to je podivná slast dneška.

Každodenní užívání drog všeho druhu v jakémkoliv množství je pro svět Tao Linových postav zkrátka naprosto běžné. Tak běžné, až to skoro není podstatné. Fetování jim nepřináší pocit výjimečnosti, mladistvého rebelství ani mystické zážitky změněného vědomí, stává se prostě způsobem, jak prožívat a snášet okolní svět. V rozhovoru pro Vice5 to Lin dokonale shrnul, když popisoval svůj čtenářský zážitek z autobiografické knihy Elizabeth Wurtzelové More, Now, Again: A Memoir of Addiction (Ještě, hned, znova. Vzpomínky na závislost), v níž se Wurtzelová vyznává ze svých závislostí na drogách. Tao Lin suše glosuje její popisy úzkostných stavů, které intoxikovaná ritalinem zažívá při návštěvě obchodního centra: „Hele, to je pro mě úplně normální.“

Působení drog se v Taipei otiskuje dokonce i do samotné skladby vět. Jsou pro ni charakteristické četné přeryvy, pauzy, odbočky a vsuvky, které mají za cíl co nejkomplexněji zachytit jak smyslové vnímání okolní reality, tak okamžité zpracovávání těchto smyslových prožitků a jejich zasazování do manických řetězců asociací. Frederick Barthelme, bratr slavnějšího postmoderního spisovatele Donalda Barthelma, popsal jeho styl následovně: „Je jako všudypřítomný mikroskop zkoumající svět téměř neviditelných gest, nepatrných pohybů ve tváři, posunků rukou, krčení ramenou, pokývnutí, pootočení, tiků, letmých doteků, svět, v němž vstřebáváme každým okamžikem příval informací, přitom je katalogizujeme a interpretujeme, usouvztažňujeme, zaznamenáváme a ukládáme na patřičné místo.“ Tao Linův radikální literární styl je působivý právě proto, že dokáže do slov autenticky vměstnat, jak podivně dnes prožíváme svět. Nesejde ani na tom, že za to z velké části může experimentování s drogami.

Pro toto prožívání skutečnosti pozdního kapitalismu se našel i překvapivý symbol – motiv chobotnice. Vypravěč románu 10:04 amerického židovského spisovatele Bena Lernera se v restauraci setkává se svou literární agentkou. Ta se zajímá, jak pokročil v psaní nové knihy, za niž mu nakladatelství nabídlo milionovou zálohu. Mladý spisovatel se snaží alkoholem rozptýlit svoji nervozitu, román se totiž nijak nevyvíjí a mladý autor se ocitl hned v několika slepých uličkách najednou. Po několika fantasmagorických odpovědích vyhrkne: „Nebo třeba víc sci-fi poloha: spisovatel se promění v chobotnici. Cestuje časem, do minulosti i do budoucnosti. Ve vyřazeném vagónu.“ Asi to měl být výstřední vtip, ale Ben Lerner svůj román 10:04 vlastně nemohl popsat výstižněji.

Objevuje se tu podobný motiv jako v případě Karla Oveho Knausgårda. Autor, v tomto případě vypravěč románu 10:04, nedokáže vymyslet fikční příběh, který by ho vtáhl a jakkoliv k němu promlouval. Cestou ven z autorského bloku se mu později stane to, že začne psát knihu právě o těchto svých rozpacích a výjevech z každodenního života. Podobně jako ve svém literárním debutu Leaving Atocha Station (Odjezd z nádraží Atocha) nebo pozdějším románu The Topeka School (Škola v Topece) z roku 2020 se zde setkáváme s vypravěčem Adamem Gordonem, který je autofikčním alter egem samotného Lernera. Podobně jako u Knausgårda se tak stává Lernerův vlastní občanský život předmětem fikčního vyprávění. Právě tento narativ mu umožní sebe-
reflexivně a do hloubky přemýšlet o okolnostech jeho života a o tom, co svět kolem něj vůbec znamená.

Chobotnice se pro něj stává ideálním symbolem lidského prožívání současného světa. Kouzlo tkví ve zvláštní povaze jejího nervového systému: Pouhá třetina jejích neuronů se totiž nachází v mozku, zbytek je umístěn v chapadlech. Na těch jsou navíc chemoreceptory, které ochutnávají vše, čeho se dotknou. Mozek chobotnice přesto nemá ponětí o tom, kde přesně se její tělo nebo chapadla nachází. Nedokáže si zrekonstruovat mentální obraz toho, co právě svírá v chapadlech a co ji obklopuje. Hmatem sice dokáže rozpoznat různé struktury povrchů, a to včetně jejich chutě, tyto vjemy si ovšem nedokáže pospojovat do celkového obrazu.

Metoda psaní Bena Lernera, ač to zní zvláštně, kopíruje nervovou soustavu chobotnice. Přestože jeho vypravěč dokáže intelektuálně uchopit celou řadu skutečností a v pozoruhodném detailu je ve své tvorbě zaznamenává, celkový obraz skutečnosti mu uniká. Svým způsobem nás tak jeho tvorba vrací k pocitu bezvýchodnosti u Tao Lina. Popisuje svět, který se rozpadl rozdělený na milion sfér, které spolu ale vzájemně nekomunikují a v podstatě ani nevytvářejí jakýkoliv smysluplný celek. S trochou nadsázky tak můžeme říct, že se Ben Lerner ve své tvorbě vzdal totalitního a uzavřeného konstruktu fikčního světa proto, aby zachytil tuto radikální zkušenost nejistoty a odcizení od okolní reality, jak ji zaznamenává jeho autofikční autorská metoda.

V prožitku chobotnice není zakomponovaná jen bezvýchodnost, ale také nekompromisní literární požadavek. V očích Bena Lernera je totiž literatura, která situaci chobotnice nepřiznává, pouhou lží. Každý román, který nám předkládá ucelený svět, nás vodí za nos a vytváří neautentickou iluzi. Jeho autorskou ambicí je zkušenost chobotnice přenést na čtenáře, kteří si možná, pokud jim to jejich nervová soustava umožní, nějaký celek vytvoří sami. Mnohem spíš si ale prožijí nedostatečnost a fragmentárnost svého prožívání světa.

Přestože jsou přístupy Tao Lina, Ben Lernera a Karla Oveho Knausgårda velmi odlišné, na jedno spoléhají všichny tři – na sebe samotné. Jejich prozaická díla jsou více či méně přiznaně autobiografická a jejich vlastní životy jsou tím, co příběhy jejich knih drží pohromadě. Bez lidského vnímajícího subjektu by se totiž jejich vyprávění zhroutila jako domečky z karet. Díky částečně autobiografickým příběhům zmínění autoři vykračují až na samotnou mez toho, co je možné o současné zkušenosti prožívání světa vůbec napsat. Srovnejme si tyto tři přístupy se zřetelem k chapadlům murmuru.

Tao Linův vypravěč na chaotickou realitu přesycenou podněty odpovídá maniodepresivně. Protagonista jeho románu buď fascinovaně hltá blyštivou realitu povrchu a jeho drogami zrychlené vědomí ji propůjčuje alespoň nějaký smysl, nebo se ve fázi deprese stahuje do vlastní ulity a snaží se zapomenout, že nějaká realita vůbec existuje. Ben Lerner oproti tomu realitu aktivně – a literárně – zpracovává. Tak trochu v klasickém střihu autorsky posvěcuje všednost. Chce ji však zachycovat co nejvěrněji, a to včetně toho, že se mu neustále rozpadá pod rukama.

Tao Linova radikálnější, maniodepresivní metoda vystihuje další aspekt prožívání reality: vliv pobývání na síti na naše myšlení. Surfování po internetu v nekonečném řetězci hyperlinků v nás může mimo jiné vyvolávat dojem, že známe odpověď takřka na cokoliv a že se naše vědomí neustále rozšiřuje. Odtud taky pramení Tao Linova manická potřeba zachytit sebemenší detail a usouvztažnit ho do všech možných situací, které mu zrovna přijdou na mysl. Vstřebáváme dnes ohromné množství informací, a tak máme za to, že můžeme přijít na kloub takřka všemu. Naopak ve stavech informačního přetížení, v momentech, kdy je mozek na chaos reality krátký, podléháme depresím. Podobně jako ve chvílích, kdy máme iluzi nekonečného vědění vyslovit a srozumitelně předat někomu jinému. Literatura dává Tao Linovu až solipsistickému myšlení naději, že v literární komunikaci se možná někdy na opačné straně objeví někdo, kdo jeho sdělení plně vstřebá. V běžné komunikaci se mu to nedaří. Buď mu chybí slova, která by problém v celé složitosti popsala, nebo naráží na neporozumění druhých. Sny o budoucnosti literatury dovádí ad absurdum: představuje si svět, v němž autor do cloudu nahraje celé své vědomí, jež si čtenář bude moci nainstalovat do své mysli. Jedině tehdy bude vzájemná komunikace dokonalá a autor konečně spokojený.

Norský spisovatel Karl Ove Knausgård a jeho cíleně antiliterární šestidílný „román“ Můj boj reaguje na totéž, ovšem docela jinak. V jeho třítisícistránkovém opusu o vlastním životě se moderní mysl dokonale seberealizuje. Aby se kniha nerozplizla na milion stran, zvolil si Knausgård jediné omezení – rozhodl se, že bude psát o vlastním životě. V rychlém tempu, bez únavného upravování napsaného textu, bez kompozice a v nejlepším případě také bez stylizace a lží.

Karl Ove Knausgård, Tao Lin a Ben Lerner tak každý jinak vynalézají nové způsoby možného literárního zachycení unikavé a komplexní zkušenosti prožívání současnosti. Všichni tři bojují s omezeními, která jim jako autorům předhazují literární zvyklosti a tradice. Přestože na to každý jde z jiné strany, jejich společným rysem je vypjatě a přiznaně subjektivní perspektiva vyprávění. Pokud okolní realita – stejně jako hájemství fikce – působí neautenticky a uměle, je potřeba se opřít o tu jedinou věc, kterou máme alespoň trochu pod kontrolou – o subjektivní zakoušení reality. Ve všech třech případech pak samotná síla záznamu této zkušenosti přetváří dosavadní možnosti literárního stylu a posouvá výrazové prostředky literatury. I vypjatě anti-literární gesta se tak navracejí zpět do světa literatury a ani subjektivní perspektiva ve výsledku nepřináší žádnou nezpochybnitelnou výpověď o skutečnosti. Právě proto ale dokáže jejich psaní tak intenzivně esteticky působit na čtenáře a recipienty.

Významné místo v tvorbě o současnosti ze silně subjektivní pozice si vydobylo i něco, co můžeme označit za dokonale depresivní psaní. Průkopníkem této formy se stal francouzský spisovatel Michel Houellebecq. Ve svých románech si pro tento účel pravidelně nasazuje masku cynismu, ironie a zdrcující misantropie, aby si získal odstup od reality, o níž píše. Jeho tvorba také částečně vychází z jeho života, jenže vypravěč se v ní v depresivních stavech hroutí do sebe, až dosahuje takřka naprostého odosobnění. Pohrdání lidmi se stává efektivním literárním trikem. Houellebecqův depresivní vypravěč se vzdaluje společnosti, svým blízkým i sám sobě, až vidí svět kolem sebe z nelidského odstupu, zpoza šedého závoje nihilismu a misantropie. Jenomže právě díky této vzdálenosti může jeho literatura zahájit proces sociologické taxidermie. Právě onen nelidský odstup vypravěči umožňuje o společnosti mluvit jako o zástupcích jiného živočišného druhu – a to i v případě vlastního otce.

Michel Houellebecq

Platforma^6

Před rokem mi umřel otec. Nevěřím teorii, podle níž se stáváme doopravdy dospělými po smrti rodičů; doopravdy dospělými se nestáváme nikdy.

Nad starcovou rakví mě přepadly nepříjemné myšlenky. Užil si života, prevít jeden, uměl si to královsky zařídit. „Měls haranty, holenku…,“ řekl jsem si energicky; „strkals svý tlustý péro mámě do mindy.“ Prostě je jasné, že jsem byl trochu napjatý; člověku neumírá někdo z rodiny každý den. Mrtvolu jsem vidět nechtěl. Je mi čtyřicet a už jsem pár mrtvol viděl; teď se tomu vyhýbám. Právě to mi vždy bránilo si pořídit domácí zvíře.

Nikdy jsem se neoženil. Měl jsem k tomu několikrát příležitost; ale pokaždé jsem ucukl. Ženy mám přitom rád. Po celibátu jsem nijak netoužil. Nepříjemné je to hlavně na dovolené. Na dovolené se lidi dívají na samotné muže od určitého věku skrz prsty; předpokládají u nich hodně egoismu a snad i trochu zvrácenosti; nemohu jim to mít za zlé.

Po pohřbu jsem se vrátil do domu, kde otec prožil několik posledních let. Tělo tam našli týden předtím. U nábytku a v koutech se už začínal usazovat prach; v jednom okně jsem zahlédl pavučinu. Takže místa se už zmocňoval čas, entropie a všechny tyhle věci. Lednička byla prázdná. Ve skříňkách nad linkou se válely hlavně potravinové sáčky Weight Watchers pro jednu osobu, plechovky aromatizovaných proteinů, energetické tyčinky. Procházel jsem místnostmi v přízemí a ukusoval sušenku s magnesiem. V kotelně jsem se krátce projel na rotopedu. Otci bylo sedmdesát pryč, ale těšil se o hodně lepší fyzické kondici než já. Každý den hodinu intenzivně cvičil, dvakrát týdně plaval. O víkendu hrál tenis, jezdil na kole s vrstevníky; několik z nich jsem potkal v krematoriu. „Vždycky nás všechny uhnal…!“ zvolal jeden gynekolog. „Bylo mu o deset let víc než nám a v dvoukilometrovém stoupání nás udělal o minutu.“ Otče, otče, řekl jsem si, jak velká byla tvá marnivost. V levé části zorného pole jsem zahlédl posilovací lavici a činky. Rychle jsem si představil kreténa v šortkách – s vrásčitou tváří, mimochodem velmi podobnou té mojí –, jak mučí prsáky s beznadějnou energií. Otče, řekl jsem si, otče, vystavěl jsi dům na písku.

Vypravěč Houellebecqova románu Platforma týden po pohřbu svého otce zavítá do rodného domu. Otec zemřel přímo tady doma a možná byl dokonce zavražděn. Tvrdou skořápkou cynismu zakrývá, že ve skutečnosti píše kontroverzní francouzský autor o podobném prožitku reality jako jeho o desítky let mladší kolegové. Za maskou cynismu se zkrátka skrývá podezření, že aktuální svět, nebo systém, jestli chcete, nenabízí žádné odpovědi na nejdůležitější otázky života, naopak se je snaží přehlušit zbytečnostmi. Sportování má zajistit, aby otec o hlubších otázkách existence nemusel vůbec přemýšlet. Houellebecq ve svých románech naopak nedělá nic jiného. A výsledek? Deprese, která ho zamačkává do gauče. Francouzský autor se nás snaží přesvědčit, že tato deprese skrze něj prošla a on si díky tomu mezi sebou a skutečností vytvořil jakousi nepřekročitelnou bariéru oddělující ho od zbytku lidstva. Jako čtenáři víme, že je to lež a jasná autostylizace, ale touto přetvářkou a emocionální ulitou vynalezl unikátní literární styl, který nyní napodobují stovky autorů po celém světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V chapadlech murmuru.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.