Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Helen Frippová

Bublinky štestí

Z anglického originálu The French House,
vydaného nakladatelstvím Bookouture
v Londýně v roce 2021,
přeložila Drahomíra Michnová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8534. publikaci.
Redakce Marie Hajdová
Korektura Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Helen Fripp, 2021
Published by Bookouture, London
Translation © Drahomíra Michnová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-664-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-663-7 (pdf)
ISBN 978-80-7625-228-8 (print)

Věnováno Taře a Charliemu.
Držte se pevně svých snů.

„Proč bychom měli stavět své štěstí na názorech druhých, když ho můžeme najít ve svém srdci?“

Jean-Jacques Rousseau

1. KAPITOLA

Remeš 21. července 1789

Revoluce

Nicole se toho nádherného rána zastavila na křižovatce a zvažovala své možnosti. Má jít po rue des Filles Dieu, stinnou a spořádanou uličkou, která dovede poslušnou dívku přímo do její klášterní školy, nebo zakázanou oklikou přes náměstí, nad jehož dlažebními kostkami se v ranním oparu mihotaly sluneční paprsky?

Hodila si mincí, zachytila ji hřbetem ruky a zavřela oči. Pile ou face, panna, nebo orel. Nezáleželo na tom – to zakázané náměstí vždycky vyhrálo, obzvlášť v den, kdy se na něm konal trh. Bylo jedinou skutečnou volbou, překypovalo přísliby, takže se rozběhla ke sluncem zalitému prostranství.

U sochy krále Ludvíka XVI. se zastavila, aby pro štěstí pohladila větrem ošlehaný čumák jeho koně, z legrace udělala před králem pukrle a ztuhla… Panovník měl kolem krku oprátku. A někdo mu pod jeho vznešené oči nanesl kapky červené barvy. Král ronil krvavé slzy! Tohle určitě nebyla Xavierova práce. Ten mu sice někdy dřevěným oharkem přimaloval knírek nebo koni pod sedlo zastrčil květ muškátu, aby to vypadalo, že mu trčí rovnou ze zadnice, ale nikdy nešlo o nic takhle morbidního.

Takže to musela být pravda, ty zprávy, které sem dolétly z Paříže. Už to jimi vřelo po celém městě. Quatorze juillet, čtrnáctý červenec, den, který obrátil celou Francii vzhůru nohama. Znevážení krále. Vláda lidu, republika, revoluce. Na každém rohu se hlasitě diskutovalo, nekonečné řeči o tom, co se stalo někde na míle daleko. Ta oprátka a krev se týkaly něčeho, k čemu došlo v Paříži, ne tady, v bezpečí ospalé Remeše.

Zhanobení podoby krále byl závažný trestný čin – hraběcí vojáci ho určitě potrestají. Ta horda znuděných grázlů, kteří pravidelně hlídkovali v ulicích a jen tak pro zábavu někoho zmlátili, klidně i záškoláky, dokonce i ty bohaté, k nimž patřila ona.

Nicole kráčela do bezpečí náměstí, jak nejrychleji mohla, aniž by vzbudila podezření. Ve dnech, kdy se konaly trhy, se místo hemžilo farmáři z kraje Champagne, kteří rozložili své pestré stánky jako obětní dary před katedrálou střežící náměstí. Dnes však ne. Stará vdova z Aÿ nešťastně postávala vedle svých dvou opotřebovaných košíků. Její střapatá petržel už vyhnala do květu a ubohá hrstka plesnivějící cibule měla být dávno naložená v láku.

Ztrhaná prodavačka džemů z Allers-Villerand nechyběla ani dnes, přicházela vždycky. Nicole sice bylo teprve jedenáct, ale vynikala všímavostí a neuniklo jí, že se ten džem nevyprodal ani za tři dny trhů. Věděla to proto, že paní tuhle várku špatně popsala, ve slově „jahodový“ udělala chybu a každý, kdo uměl číst, byl natolik zdvořilý, že ji na to neupozornil.

Muže, který si na opačné straně náměstí rozložil řeznický stánek, neznala. Dnes prodával stažené králíky. Syrová tělíčka měla kožešinu jen na hlavě a packách, tlusté masařky kolem nich ochable kroužily jako opilé.

„Xaviere!“ Nicole vedle stánku zahlédla svého kamaráda, stál v hloučku kluků a o něčem klábosili. Měla pro něj v kapse poklad, který se mu bude moc líbit: měňavě zeleného brouka, vypadal jako drahokam.

Xavier předstíral, že ji neslyší, a nádherným obloukem vyplivl na dláždění lesklou slinu. Úplně ji tím uchvátil.

Hrávali si spolu až do té doby, než se její tělo začalo měnit a lišit od toho jeho. Chyběl jí, když teď chodila do školy a on musel pracovat. Takže proč dnes není v továrně jejího tatínka, kde se vyrábí sukno?

„Xaviere, podívej, co jsem našla!“

Nevšímal si jí, a tak popošla blíž a v natažené ruce mu ukazovala brouka.

„Byl na růžovém keři na vinici pana Moëta.“

Xavier se usmál, ale pak si uvědomil, že kolem něj stojí jeho kamarádi.

„No a co?“ ušklíbl se. „Co to kruci vůbec je?“

„Přece zlatohlávek. To ví každý, ty hloupý hroznožroute,“ odsekla, protože ji jeho zrada zabolela.

Dělal, že se ho ta nadávka nijak nedotkla, ale Nicole podle toho, jak pohodil hlavou a pohrdavě odfoukl, poznala, že ano. Byla to ta nejhorší urážka, jakou jste mohli ve městě proslulém pěstováním vinné révy někomu uštědřit. Takhle se říkalo dělníkům z údolí řeky Marny, kteří o výrobě vína nevěděli zhola nic a požírali hrozny, z nichž mohli mít daleko větší užitek.

„Aristokratko,“ křikl na ni jeden z kluků, jako by to bylo nějaké hanlivé slovo.

„Kašli na ni. Vždyť je to děcko.“ Xavier trhl hlavou jejím směrem. „Zmiz odsud, laide.“

Xavier býval vždycky hodný a možná chtěl být hodný i teď. Ale to laide – ošklivko – ji zasáhlo. Často si ji dobíral, že je tak tenounká, až se může zlomit, a že její šedé oči jsou spíš vlčí než holčičí a světlé nazrzlé vlasy vypadají, jako by chtěly zrezivět.

„Není to jen tvoje náměstí,“ obořila se na něj.

„Teď jo. Va te faire foutre, aristocrate,“ křikl ten druhý kluk. Jdi do hajzlu, aristokratko.

„Jsem stejná jako vy,“ ohradila se. Zvedla zaťaté pěsti a v šedých očích se jí vztekle zablýsklo. Byla sice malá, ale také rychlá a silná a mohla se měřit s kdejakým křiklounem. Jen ji štvalo, že jí maminka zrovna dnes musela natočit vlasy do hloupých holčičích lokýnek, aby jí to ve škole slušelo.

Xavier ji odstrčil. „Jsi blbá? Vždyť by tě rozmáznul jako mravence!“

„Biješ malá děvčátka, mladíku?“

Nad skupinkou se tyčil samotný hrabě z Etoges, vyšel si tak daleko od zámku! Jeho kabát z červeného hedvábí na slunci zářil a ostře kontrastoval s ošuntělým oblečením dělníků na náměstí. Výhrůžně se na něj mračili.

Hrabě zkroutil Xavierovi ruku za záda. Vypadalo to, že to Xaviera musí hrozně bolet, ale ani nemrkl a Nicole byla ráda.

„Omluv se slečně Ponsardinové, ty zpropadený malý rváči.“

Hrabě mu zkroucenou ruku ještě o kousek zvedl a Xavier zesinal bolestí. Nicole se bála, že mu ji hrabě vykloubí z ramene.

„Promiň,“ hlesl chlapec a křivil tvář.

„A ty se chovej jako dáma, a ne jako nějaká uličnice.“

Uličníci bijí dámy kdykoli. „Pusťte ho. Pomáhal mi,“ zastala se kamaráda.

„Nezapomínej, kde je tvoje místo, a prosazuj svou vrozenou autoritu, mladá dámo, jinak si tahle chátra bude myslet, že je potřebná, a bude se dožadovat spravedlnosti. Kolik je ti let?“

„Jedenáct.“ Odmítala dodat „pane“.

„To se naučíš. Podej jim prst a oni ti utrhnou celou ruku.“

Rázně odkráčel a Nicole za jeho zády udělala grimasu, aby na Xaviera zapůsobila, ale ten už stál u stánku a cpal si králíka do vaku. Řezník po něm nechtěl peníze a Xavier se očividně styděl. Pak pochopila – králíci byli almužnou pro chudé. Litovala, že svému kamarádovi nadávala do hroznožroutů.

Červené muškáty v kameninových nádobách na náměstí byly zanedbané a zvadlé, domy chátraly a omítka se odlupovala. Úroda na polích byla i letos mizerná. Nicole si nepamatovala, kdy se naposledy slavily dožínky, nevzpomínala si, že by se v posledních letech konala pod širým nebem se smetanově žlutým měsícem jedna z těch velkých tanečních veselic, o jakých slýchala při vyprávění o starých časech. Celé město se každý týden modlilo za dobrou úrodu, ale Bůh ty modlitby nevyslyšel. Proto v Paříži došlo k pouličním bouřím, vysvětlil jí otec. Šlechta se cpala a dělníci hladověli. Královna Marie Antoinetta byla tak hloupá, že chudým nabídla koláče místo chleba.

Ale tatínek jí neřekl to nejhroznější. Xavier jí to naopak vylíčil do nejmenších podrobností. Dělníci v Paříži se chtěli vzbouřit a sehnat všechnu šlechtu do houfu, hnát ji na náměstí Revoluce a useknout všem hlavu nějakým novým příšerným vynálezem zvaným gilotina. Ta podle jeho slov dokázala úspěšně zabít deset aristokratů za hodinu. Velká čepel upevněná do rámu, která sjela dolů a vykonala ten hrozný čin. Příslušníci šlechty stojí jeden za druhým ve frontě a musí se dívat, jak jejich vrstevníci a členové rodiny umírají, než i jim nabroušené ostří setne hlavu. Nicole se při tom popisu třásla, přála si, aby jí to nebyl vyprávěl, a doufala, že to není pravda.

Podívala se na své šaty, měly skoro stejnou sytě červenou barvu jako kabát hraběte, barvu, kterou si lidé na náměstí nemohli nikdy dovolit. Budou ji taky považovat za aristokratku? Ale to, že král a královna už nevládli, byla holá skutečnost. Svět se změnil a ona se bála, dokonce i tady, na tom známém náměstí.

Zalitovala, že přece jen nešla do školy, ale zvon na katedrále se rozezněl. Přišla by pozdě a jeptišky by žalovaly tatínkovi, takže by si i tak pořádně nadrobila.

Při devátém úderu se na náměstí nahrnula spousta lidí, kteří utvořili frontu před stánkem s králíky. Většina z nich přišla z venkova; byli tak chudí, že určitě nebydleli v téhle části města. Řezník každému přidělil jednoho králíka. Někteří zákazníci si na ně přinesli plátěné vaky, jiní si je zabalili do zástěry a pár z nich nemělo ani kousek látky nazbyt, tak si je odnášeli jen tak za uši. Nicole chvilku přihlížela a pak se rozběhla do pekárny.

„Nicole! Dnes žádná škola?“ divil se pekař Daniel.

„Padl mi orel,“ zalhala.

„Zase? Ts, ts. Jeptišky o tebe zlomí rákosku. Můžu se podívat?“

Natáhla ruku a ukázala mu podlitiny z minulého dne trhu, kdy byla za školou.

Podal jí religieuse, velký kulatý bochánek z odpalovaného těsta přiklopený menším, uvnitř byla náplň ze smetany a nahoře čokoládová poleva, díky které měl připomínat jeptišku. „Na, můžeš si představovat, že jim ukusuješ hlavu.“

Zakousla se do něj s vervou.

Danielova manželka Nataša jí podala skleněnou kouli, v níž sněžilo, když jí zatřásla, a koule se změnila ve svět třpytících se vloček a pozlacených tanečních sálů. Nataša byla štíhlá a tmavovlasá, měla nažloutlou pleť a v hnědých očích výraz plný pochopení. Nosila širokou nabíranou sukni dole ozdobenou vyšitými vzory a znaky, jako nosí cikánky, a nejlepší na ní bylo, že pocházela z Ruska, na hony vzdáleného od malého městečka Remeše. Nicole milovala její vyprávění o dalekých nekonečných pláních pokrytých sněhem a ledem a o kostelech se zlatými kupolemi.

„Výborné.“ Nicole se s plnou pusou blaženě usmívala, když vtom něco roztříštilo okno boulangerie a střepy se sypaly na zem.

„Á!“ zaječela Nataša a napsala prstem do vzduchu osmičku. Z pečiva trčely úlomky skla.

Daniel popadl kámen ze země, vyřítil se ven a mával jím nad hlavou. „Kdo to ksakru hodil?“ Byl to kamenný klobouk z královy sochy.

Stará vdova lezla po kolenou a sbírala rozsypanou cibuli zpátky do košíku, zatímco prodavačka džemů láteřila nad rozbitými sklenicemi.

Na Nicolině soše pro štěstí seděli obkročmo tři muži a bušili do ní kladivy. Nejdřív otloukli to, co se dalo snadno urazit – uši koně, královu nohu a jeho meč. Hlouček čumilů je vydatně povzbuzoval a používal kamenné úlomky jako střelivo.

„Koně ne!“ zaječela Nicole.

„Tiše! Pojď zpátky, nebo tě trefí!“ strachovala se Nataša, odvedla ji za pult a zabalila do své sukně.

Uprostřed toho chaosu fronta u stánku s králíky pořád postupovala. Zablácení dělníci z polí, vdovy v černých šátcích, bosé vyhublé děti s předčasně zestárlými strupovitými obličeji. Na náměstí teď panoval takový ruch, že ztratila Xaviera a jeho kamarády z dohledu.

Pak se ozval výstřel z pušky a ozvěnou se odrážel od zdí domů. Fronta znehybněla, jakési dítě zakvílelo a řezník pustil králíka, kterého právě držel. Trojice bleskově sjela ze sochy a ukryla se za její otlučené boky.

„Nikdo ani hnout!“

Hrabě z Etoges byl zpátky ve svém blýskavém hedvábném kabátě, tentokrát v čele pluku své soukromé armády, která obklíčila náměstí a zatarasila všechny východy. Skupina vojáků povalila ty tři ničitele sochy na zem a nasadila jim pouta. Z davu se ozval nesouhlasný řev.

Hrabě v napudrované paruce a s bílým obličejem vypadal jako hrozivý duch a jeho chladný, nehybný výraz děsil víc než hněv davu. Jeho hlas zahřměl nad hlavami ostatních, i když nekřičel.

„Tihle vandalové spáchali zločin a budou hnít ve vězení po zbytek svých dnů,“ pronesl klidně k okolostojícím, kteří dosud jen nevinně čekali ve frontě na králíky. „Ostatní z vás jsou obviněni z pytláctví a budou přísně potrestáni.“

„Mají hlad, můžete je ušetřit,“ křikl na něj Daniel.

„Tiše, milyj,“ prosila ho Nataša úpěnlivě a tiskla Nicole k sobě.

„Jméno, ty neřáde!“ houkl hrabě a namířil na něj puškou.

„Daniel. Z boulangerie.“ Ukázal na roztříštěné okno.

Za ním zaskřípaly velké dveře katedrály, vyšel kněz a zvedl ruku.

„Ve jménu Božím, uklidněte se!“ zvolal.

Někdo po něm hodil koňským uchem a utekl dřív, než některý z vojáků stačil zareagovat.

Nicole pevně zavřela oči a čekala, že udeří blesk. Chrliče ožijí a budou dštít pekelný oheň a všichni navěky shoří za to, že házeli kamením po knězi. Bůh však nic neučinil. Kněz vrávoravě zacouval do kostela a zabouchl dveře. On tu měl mít hlavní slovo. Zbabělec!

Hrabě mávl puškou směrem k Danielovi. „Ty, řekni svým soudruhům, ať se rozejdou. Ti králíci jsou kradené zboží.“

Daniel si založil ruce na prsou. „Tihle lidé hladovějí. Ti králíci jsou už mrtví a kazí se. Vám jsou k ničemu.“

„Danieli, pozor!“ zaječela Nicole, protože hrabě namířil zbraň a vystřelil.

Pekař se chytil za hruď a sesul se k zemi. Nataša se k němu rozběhla, až jí černé vlasy vlály. Roztrhla mu košili a vykřikla, ruce od krve jí klouzaly.

Neumírej, neumírej, modlila se Nicole skrčená za pultem.

Nataša ho podpírala, odtrhla si kus sukně a chumáč látky mu tiskla na ránu, krev jí však prýštila po prstech. Stará vdova z Aÿ si rozvázala šátek, aby jí ho poskytla jako obvaz, a celá zdřevěnělá k ní vyrazila kulhavým krokem.

„Stát!“ zařval hrabě.

Zastavila se, obličej měla ztuhlý. Všichni zkameněli.

Nataša byla sama, v náhlém tichu kvílela jako šílená. Nicole vyklouzla zpoza pultu a rozběhla se k ní.

„Bordel de merde, řekl jsem stát!“ zařval na ni hrabě.

Kolem ucha jí zasvištěla kulka a dav znovu zaburácel. Nicole se vrhla Nataše kolem krku. Vzduch byl hustý a rozžhavený, bolelo dýchat. Danielovy oči byly otevřené, ale neviděly.

„Je mrtvý?“ zašeptala.

Nataša neodpověděla.

„Zamířit!“ zavelel hrabě.

Vojáci pozvedli pušky na rameno a mířili na zděšený dav. Opravdu Bůh nezasáhne ani teď? Dveře katedrály zůstaly zamčené.

Nataša si v šoku položila manželovu hlavu do klína, takže společně na náměstí působili jako ztělesněná pieta. Nicole se jí choulila za zády.

„Jdi domů a vůbec se neohlížej, maličká,“ pobídla ji Nataša klidně. Nicole vstala, urovnala si sukni a pomalu šla k hraběti. Měl ji na mušce a seřídil si mířidla, když se přiblížila.

„Vy jste ho zabil.“ Znělo to jako plivnutí.

„Tihle lidé jsou zloději a tomu se, holčičko, říká spravedlnost.“

„Nikdy na to nezapomenu,“ slíbila mu tiše, „a oni taky ne.“

Nespouštěla z něj pohled a šla dál. Patřila sem, k Nataše a jejímu mrtvému manželovi, k dělníkům a jejich kousku kradeného masa. V rue de la Vache se přikrčila pod pumpou a dál pozorovala náměstí. Bude jejich svědkem.

„Nechť je tohle varováním,“ hulákal hrabě. „Vraťte se ke své práci. Kdokoli poruší literu zákona, zemře jako ten váš přítel. Vojáci, jedeme!“

Ničitele sochy nacpali na dvoukolák a odváželi je pryč. Když je bili pažbami, spoutaná trojice mužů se neměla jak bránit. Vojáci se rozptýlili a hrabě jel za nimi ve svém kočáře. Kola drtila štěrk.

Jako první k Nataše přistoupila vdova z Aÿ. Pokřižovala se nad Danielem a něco jí pošeptala do ucha. Nataša přikývla a dovolila dvěma mužům, aby Daniela odnesli do pekárny. Tiskla si přitom jeho ruku na tvář. Zdál se těžký, když z něj duše vyprchala, bezbranný, zakrvácený a obnažený jako ti mrtví králíci.

Muži smekli čepice, ženy sklonily hlavy a dav zůstal bez hnutí stát, strnulý v uctivém tichu, dokud Daniel a jeho doprovod nezmizeli v krámku. Pak se dřívější čekatelé ve frontě vrhli na stánek s králíky, kolem nějž se rojila hejna much, a brali ho útokem přes květináče se zvadlými muškáty.

Nicole vyhlédla z relativního bezpečí pumpy a viděla, jak Xavier v kovářově dílně popadl pochodeň a venku zapálil balík sena. Plameny se prudce rozhořely v už tak dusivém vedru. Dav rozbil okna Moëtova obchodu s vínem, poléval oheň ukradeným brandy a prázdné láhve házel do plamenů. Sklo v žáru praskalo a střepy odletovaly na všechny strany. Královu sochu obsadila nová tlupa ničitelů, tentokrát lépe organizovaná; jejich vůdce ječel povely, dokud se socha nepřevrátila na zem a nerozletěla na kusy.

„Sbohem, mon grand,“ zašeptala Nicole pro sebe; loučila se s rozbitým koněm. Z roztřískaného krále měla spíš radost. Hrabě si také zasloužil, aby ho rozsápali – vive la révolution!

Vyskočila a chtěla uprostřed toho chaosu běžet domů.

„Dívala ses na utrpení toho chudáka pro zábavu, bohatá holčičko?“ Jeden z Xavierových kamarádů jí zastoupil cestu.

„Ne! Ten pekař byl můj kamarád.“

„Hrabě ušetřil jednu ze svých, co? Tobě kulku do břicha nevpálil. Patříš k nim, ty rozmazlená malá aristokratko, která bys nás zamordovala kvůli králíkovi.“ Vrazil jí facku.

Plivla mu do očí a dala se na úprk, zkrátila si to průchodem a za zády slyšela dusot jeho kroků. Prudce odbočila do ulice Libergier, pak zahnula do rue du Cloître směrem ke klášteru. Nějaký splašený kůň se postavil na zadní a tyčil se nad ní. Zahnula doleva, kolem rozbitých oken stříbrotepeckého krámu, vyhnula se nějaké matce, která vlekla za ruce plačící batolata, a pak – bum! Někdo se jí postavil do cesty. Umaštěná vesta a umouněné tříčtvrteční kalhoty. Prudce ho kopla.

„Auvajs! Putain, ty jsi jako parní mlátička!“ Vlekl ji do dveří. Zmítala se a škrábala jako kočka. Dveře se zabouchly. „To jsem já, sakra!“

„Xaviere!“

Nicole padla na zem a vzlykala.

„Daniel je mrtvý.“

„Všechno jsem viděl. Doufám, že se ten zatracený hrabě bude smažit v pekle. Pojď se mnou, než se připleteš k něčemu ještě horšímu – celé město zešílelo, včetně tebe. Mohli tě zabít,“ řekl s pýchou v hlase. „Vím, kam tě schovat.“

Běželi nějakou zadní uličkou a dírou v plotě se protáhli na dvůr plný sudů vína. Xavier odsunul haldu balíků slámy a zvedl padací dvířka do sklepa.

„Vas-y.“ Ukázal na schody ve tmě. „Vlez tam a ani se nehni. Najdu tvého tatínka a řeknu mu, kde jsi.“ Vrazil jí do ruky lucernu. „Nejdřív zastrč závoru a teprve pak si rozsviť. A netvař se jako posera, přece jsi mi říkala, že se ničeho nebojíš. Slez do sklepa a my pro tebe přijdeme, až bude klid.“

Xavier na ni povzbudivě mrkl, ale bylo vidět, že má taky nahnáno.

Zaváhala. „A co ty?“

„Já nejsem bohatá malá holka. Jsem jeden z nich, takže pro jednou mám výhodu. Tak dělej, vlez tam a zavři za sebou ty pitomý dveře, ať už sakra můžu zmizet,“ popohnal ji.

Nicole skočila do tmy, přiklopila za sebou dvířka a zavřela je na závoru. Zpocené ruce jí klouzaly a žaludek se svíral, zápolila s lucernou. Plamínek vyskočil a ozářil příkré schody. Dolů však nedohlédla a sklep byl tmavý a tichý jako hrobka. Zatajila dech. Xavier ji nikdy nenechal na holičkách. Jednou uvázla vysoko na jabloni, když mu chtěla dokázat, že vyleze výš než kdejaký kluk, a on jí pomohl dolů. Nebo tehdy, když se celé hodiny schovávala před farmářem, který ji přistihl, jak mu jezdí po sadu na jeho voze taženém koněm. Také tenkrát se Xavier vrátil, jak slíbil, když už byl čistý vzduch.

Zvedla lucernu výš a sešla po kamenných schodech. Dole byla dlouhá chodba. Čekala, napínala uši, jestli neuslyší nějaké kroky. Nic, jen přidušené ticho. Pustila se další chodbou, znovu odbočila, hlouběji do toho bludiště, s každou odbočkou se cítila bezpečněji. Obklopovalo ji překvapivé teplo a zdi byly křídově bílé. Dotkla se jich. Vlhké jako houba. Visely na nich lampy a Nicole si utrhla cár šatů a smotkem látky dvě z nich zapálila.

Prostor se naplnil světlem, poznala, že je v nějakém vinném sklípku. Bylo tam krásně. Viděla řady a řady úhledně srovnaných láhví, rovné chodbičky a vznosné klenuté stropy. Vysokými větracími průduchy sem shora dopadalo světlo a láhve vína zářily zeleně jako voda v řece Vesle. Po vší té hrůze na ulicích jako by se ocitla v pohádkové jeskyni, na místě, kde vládne bezpečí, řád a magická alchymie.

Nicole se posadila na jeden ze sudů a zavřela oči, najednou přemožená obrovskou únavou.

Teprve teď myslela na tu hrůzu a nespravedlnost, jichž byla svědkem. Daniel byl mrtvý, zabili ho jako nějaké zvíře. Odteď patřila k těm dělníkům z náměstí, cítila stejný hněv, smutek a zoufalství jako oni. Plivla si na dlaň, jako to viděla u Xaviera, který tím stvrzoval sázku. Sama sobě složila přísahu, rovnou teď a tady na tomto místě, za Daniela. Bude pracovat, aby získala vlastní bohatství a moc, a použije je pro dobrou věc, pro svou osobní revoluci.

2. KAPITOLA

O osm let později, září 1797

Podle republikánského kalendáře:
fructidor, rok V

Réva karmínová

Změnilo se všechno, a nezměnilo se nic. Evropa byla ve válce a nemluvilo se o ničem jiném než o skvělém mladém generálu Napoleonu Bonapartovi, který se svou armádou s velikým úspěchem postupoval proti Itálii. V Remeši a na okolním venkově bylo těžké představit si plenící vojenské pluky a kromě pana Moëta, který se holedbal, že s tím slavným generálem chodil do školy, a vzrušených debat v pekárně o novinkách na bitevním poli byly Nicole tyhle události velice vzdálené. Hrabě z Etoges, který tenkrát zastřelil Daniela skoro přímo na místě, kde stála, byl také mrtvý, skončil pod gilotinou. Nicole se při tom pomyšlení pokřižovala. Xavier měl pravdu, že je to příšerný vynález. Od toho dne před osmi lety, kdy začala revoluce a ona se utekla schovat do vinného sklepa, přišlo mnoho lidí o hlavu a mnohým se život obrátil naruby.

Dny a měsíce v roce teď měly jiné, nesrozumitelné názvy. Republikánský stát zavedl nový kalendář, který začínal s počátkem republiky a přejmenoval dny a měsíce tak, aby vymazal veškeré roajalistické a náboženské souvislosti. Už neexistoval říjen nebo listopad. Dřívější názvy byly nahrazeny názvy latinskými nebo nově vytvořenými, které vyjadřovaly počasí daného měsíce – brumaire jako „měsíc mlh“ či frimaire jako „měsíc jinovatky“. Každý z toho byl jelen, nemluvě o negramotných dělnících, kteří své znalosti získávali jen od předchozích generací. Stará katedrála se svými chrliči a umně tesanými kamennými zdmi se teď stala lidovým Chrámem rozumu, ale lidé stejně i nadále tajně uctívali svého starého křesťanského Boha.

Nicole přešla náměstí a minula kluky, kteří se srotili kolem nové sochy Bohyně rozumu, kouřili a houkali jako sovy. Bohyně rozumu byla ve skutečnosti Johanka z Arku na svém koni, nikdo se to však neodvážil vyslovit nahlas. Kluci típli nedopalky cigaret o kopyta koně a loudali se zpátky k čekajícím vozíkům, s nimiž se připojili k ostatním z města a šli sklízet hrozny, jako každý rok. Znamenalo to, že život v Remeši plynul svým obvyklým způsobem.

Ne však pro Nicole. Donedávna ji každý považoval za dítě, jež se vymykalo běžným normám, za jakousi rebelku, která byla nejraději někde venku a do všeho se pouštěla s obrovskou vervou. Hnala se tryskem na koni, div si nesrazila vaz, a při hrách na náměstí přechytračila všechny kluky. Teď si přála, aby se k nim mohla připojit a jet na voze na vinici, jenže musela zůstat doma. Bylo jí devatenáct a její život se změnil v úmornou přehlídku případných manželů, očekávala se od ní ženská pokora a rodiče si o ni dělali přehnané obavy. A co hůř, na přání mamá si musela denně natáčet své hladké rovné vlasy do nepříjemných kudrlinek, ať se tomu vzpouzely, jak chtěly, a nosit upnuté vypasované šaty. A ona, která měla ustavičně naspěch, si v nich připadala jako ve svěráku.

Josette se nad ní naštěstí vždycky ustrnula a neutahovala jí korzety moc pevně. Dnes dokonce i mamá uznala, že jí ty nové šaty volného empírového střihu ušité z lehké bavlny a hedvábí pěkně zdůrazňují drobnou postavu, takže se aspoň mohla hýbat. Považovala to za své nové vítězství. Nikdo jí také nedokázal zabránit, aby se tajně nezmocnila tatínkových příruček o vínu a nepročítala si je po nocích, když jí měsíc dopřál své jasné světlo. Učila se sama, když zjistila, že se nikdo nemá k tomu, aby ji vzdělával. Každý den si našla způsob, jak porušit nějaké pravidlo, aniž si toho někdo všimnul – to jediné ji udržovalo při zdravém rozumu, dokud nenajde cestu, jak utéct před tím vším, co se očekávalo od mladé dívky ze slušné rodiny, která se měla během dospívání připravit na svou budoucí roli poslušné ženušky.

Když došla na křižovatku a ocitla se z dohledu všech, kdo by na ni mohli žalovat, rozvázala si stuhu čepce, která ji škrtila pod bradou, vyndala si vlásenky, protřepala uvolněné vlasy a nastavila tvář slunci, aby mohla dýchat.

Hodiny na věži katedrály odbíjely celou. Kdyby si nepospíšila, přišla by domů pozdě, ale ještě než zabočila za roh do jejich ulice, zastavila se a dotkla se čenichu koně u sochy Johanky z Arku. Ten se teď stal jejím talismanem pro štěstí, když před lety rozbili sochu krále Ludvíka XVI. Na špičce Johančina meče byla napíchnutá korková zátka a do ohbí lokte jí někdo vsunul prázdnou láhev od vína. V tomto směru se nic nezměnilo.

„Opilá světice na koni, ts, ts. Kdo to udělal?“

Otočila se a uviděla Xaviera. Nebyl vysoký, ale podsaditý a opálený, k opasku měl připevněné zahradnické nůžky. Teď si jimi z čela odhrnul husté černé vlasy, típnul nedopalek cigarety a přidal se k ostatním.

Nicole ukázala bradou směrem k soše. „Co to je?“

„Umění.“

„Chceš říct, že tě Etienne brzo vyhodil z baru a ty jsi využil té příležitosti k tomu, aby sis udělal legraci ze svého šéfa?“

„Když už je o něm řeč, tamhle jde. Uhání za tebou, jako by mu za zadkem hořela koudel.“

Blížil se k nim impozantní muž, šedé vlasy měl pečlivě učesané na pěšinku, aby po stranách tvořily bohatou vlnu, kráčel rychle a s lehkostí bohatých. Xavier se bleskově vypařil, ale Nicole to už nestihla.

Pan Moët se jí uklonil.

„Vaši rodiče mě informovali, že tohle je váš oblíbený kůň.“

„Nosí mi štěstí,“ odpověděla Nicole.

„Budete ho potřebovat, když se stýkáte s těmi chasníky. Přitom víte, že byste neměla chodit venku bez doprovodu. Takže je dobře, že jsem tady, n’est-ce pas? Zůstane to naším malým tajemstvím.“

„Nemusím s vámi sdílet žádná tajemství, pane Moëte. Moji rodiče mi rádi dovolí chodit na náměstí bez doprovodu,“ zalhala Nicole. Obdařila ho upjatým, nijak přátelským úsměvem a otočila se k odchodu, on však nedal pokoj.

„Máte lepší oči, slečno Ponsardinová. Není to jedna z mých zátek?“ zeptal se a napínal zrak, aby dohlédl na špičku meče.

„Bohužel je na ní opravdu napsáno Moët,“ přisvědčila Nicole, která z místa, kde stála, dokázala rozluštit jen velké M.

„Postarám se, aby byli potrestáni. Nebyl to Xavier Jumel, s kým jste mluvila? Lidé jako on nepatří do naší vrstvy a neměla byste je povzbuzovat, slečno. Určitě to myslíte dobře, ale tohle prostě nejde. Můžou si to vyložit špatně, a kde bychom pak byli? Pojďte,“ přikázal jí, „náhodou vím, i když tvrdíte něco jiného, že vaši rodiče by byli raději, kdybyste nechodila po městě sama. To oni mě poslali, abych vás našel.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bublinky štěstí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.