Vyrostla jsem v ghettu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Eliška Tanzer

Vyrostla jsem v ghettu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Eliska Tanzer, 2020

First published as The Girl from Nowhere by Mirror Books

Translation © Eva Hermannová, 2021

Doslov © Tomáš Hrustič, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7662-383-5

ISBN e-knihy 978-80-7662-392-7 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7662-393-4 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7662-391-0 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Předmluva autorky

Slovensko je země nedoceněné krásy, kulturního bohatství a historie. Naše tradice, lidové pohádky, a dokonce i jídlo jsou plné barev a radosti. Součástí této historie a kultury jsou i Romové.

Napsáním knihy Vyrostla jsem v ghettu jsem Slovensko nechtěla urazit nebo znevážit. Snažila jsem se před světem odhalit pravdu tak, jak ji vnímáme my, Romové. Máme chyby, ale jsme nádherní a lidští. Stejně jako všichni ostatní. Má rodina není stejná jako rodina žijící v našem sousedství, ale my i oni jsme Romové, a proto nás házejí do jednoho pytle.

Byla bych ráda, kdyby Slováci, kteří budou číst tuto knihu, pochopili, že všichni jsme součástí této úžasné země a že minulost, přítomnost i budoucnost Slovenska bude vždy zahrnovat také Romy. Musíme se k nim chovat s láskou a úctou, tak jak si naše skvělá země zaslouží. Naše zvyky a náš jazyk nejsou ve světě tak známé jako zvyky a jazyk jiných zemí, ale spolu, bok po boku, můžeme prokázat sílu Slovenska tím, že překonáme dlouho trvající propast mezi Romy a Neromy.

V boji s různými životními traumaty a problémy jsem čerpala sílu ze slovenského ducha. Tyto problémy i extrémní násilí jsem překonala tím, že jsem si uvědomila lidskou dobrotu a pochopila, že jednotlivec nebo skupina lidí nereprezentují celou rasu, rod nebo národnost. Trvalo mi dlouho, než jsem na to přišla, ale to úsilí se vyplatilo. Zraňuje mě a ničí, když někdo někoho nesnáší kvůli skutkům příslušníků stejné rasy, rodu nebo národa. Při psaní této knihy jsem ušla kus cesty, hledala jsem sebelásku a smíření se sama se sebou, a abych toho dosáhla, musela jsem se zbavit nepřiměřeného hněvu.

Dlouho jsem měla na Slovensko zlost kvůli tomu, jak Romy zanedbává a jak se chová ke mně a mé rodině. Je to možné pozorovat na místech, kde popisuji své pocity a zážitky. Snaha ukázat světu, jak na Slovensku žije má rodina a mnozí další Romové, vedla nevyhnutelně k odsuzování Slovenska. Lidé označují Slovensko jako zemi zlých, bigotních lidí zaslepených předsudky. V dospívání jsem si však uvědomila, že za chování některých jednotlivců není možné obviňovat zemi – vždyť na Slovensku je hodně lidí, kteří mají s Romy dobré sousedské vztahy. Mnoho dalších, kteří nejsou odpovědní za ghetta a rasismus, si to nezaslouží.

V nejistotě, která zamořila politiku v Anglii, cítím stále větší loajalitu ke Slovensku a potřebu bránit ho. V Anglii jsem si vybudovala vlastní život, získala vzdělání a zcivilizovala se. Ale žít v pohodlí, které jsem si tady vytvořila, a mluvit z této perspektivy o právech Romů nestačí. Anglie mi sice umožnila vzdělání, ale také mě tu obrali o důstojnost a mé tělo. Nemůžu se jen tak dívat, jak ostatní Romové žijí v chudobě, ve které jsem kdysi žila já, ani na to, jak je na Slovensku krutě odsuzují.

Mým cílem je nadále hledat štěstí a radost v každodenním životě a zároveň se vrátit na Slovensko, abych tam pomohla sjednotit komunitu. Nikoho neobviňuji, na nikoho se nezlobím ani se nechci nikomu mstít. Chci se jen vyléčit.

Chci vyléčit sebe, překlenout obrovskou propast mezi Romy a ostatními lidmi, kteří na Slovensku žijí, a především vyléčit trauma, kterým trpí komunita Romů a kvůli kterému jsou nedůvěřiví, opatrní a v izolaci.

Dobré jméno Slovenska je v rukou jeho obyvatel a touhou každého Slováka a Slovenky by mělo být zachování naší kultury, vítání jiných kultur a život ve vzájemném smíru a harmonii.

Pokud jste teď přesvědčení, že Romové jsou trestem pro vládu, nebo si myslíte, že všichni bílí Slováci jsou rasisté odpovědní za to, v jak otřesných podmínkách mnozí Romové žijí, věřím, že po přečtení mého příběhu změníte názor.

Ráda bych vám připomněla, že jednu věc máme společnou – a tou je láska ke Slovensku.

Eliška Tanzer

ZLATKOVI

Má dcera má větší cenu

Matka a její rodina jsou Romové. Cikáni. Žádné krádeže dětí a tamburíny, jen houževnaté duše a tmavá kůže. Díky hnědým očím a jizvám se jim hodně podobám. Jen nejsem hnědá. Místo tmavého bronzu a zlatého okru má moje pokožka barvu slunečnicového oleje, kvůli nedostatečné výživě v dětství a dlouhodobě nízké hladině železa v krvi má stejný odstín jako Simpsonovi.

Narodila jsem se v devadesátých letech třináctileté dívce jménem Lenka Zlatková. Kdybychom byly postavy z nějakého televizního seriálu, vyrůstaly bychom jako sestry, hluboce bychom si rozuměly a měly bychom společné zájmy. Matka by seděla na zemi, v rukách svírala hrníček s čajem a se zájmem sledovala, jak si lakuju nehty a stěžuju si na kamarádky. Možná bychom spolu chodily i na diskotéky.

Ve skutečnosti to není žádná slast mít mámu starší jen o trošku víc než deset let. V lepším slova smyslu byla přátelským nepřítelem, v tom horším důvodem, proč jsem spávala s kapesním nožem ukrytým pod provizorním polštářem.

Lenka Zlatková byla nádherná. Byla typickým příkladem vzdoru. Namísto toho, aby v těch nejbezútěšnějších životních podmínkách vypadala ztrhaně a zpustle, překypovala životní energií. Byla to svérázná výbušná cikánka tak hubatá, že se ani navzdory svým sto šedesáti třem centimetrům nedala přehlédnout. Její husté lesklé vlasy se chovaly stejně rebelsky jako ona.

Raději jí padaly do obličeje, než aby poslušně držely v copech, do kterých si je splétala. Plné rty si zvýrazňovala rudou rtěnkou a krémově hnědé oči černou linkou nanesenou ukradenou tužkou. V kombinaci s divokou hřívou vlnících se vlasů vypadala oslnivě. Moc ráda jsem ji pozorovala, když odpočívala. Sedávala s přivřenýma očima, bezmyšlenkovitě houpala nohou vystrčenou z okna a záblesky slunečních paprsků se vesele odrážely od třech zlatých kroužků, které zdobily její dlouhý a u kořene široký nos. V takových chvílích jsem až bolestivě toužila být jako ona. Tak nenuceně krásná.

Fascinovaly mě dokonce i strie, které měla na břichu, nohách, bocích a rukách. Vůbec se za ně nestyděla, takže když jsem o několik let později objevila na svém těle stejné bledé nitky táhnoucí se jako vinná réva, skoro jsem na ně byla pyšná. Jako bychom obě byly součástí téhož stromu, který nás označkoval svými dlouhými, propletenými větvemi.

Pobývat v její přítomnosti bylo absolutním protipólem její krásy. Jenom co otevřela pusu a začala z ní vypouštět uštěpačné poznámky a jedovaté urážky, kterými byla pověstná, veškerá vlídnost jejího měkkého zářivého úsměvu byla jako mávnutím ruky pryč. Když se chystala na někoho slovně zaútočit, vypadala vždycky stejně: zvedla levé obočí nad mírně přivřeným okem a zevnitř skousla spodní ret, přičemž se šklebila tak, že jí byl vidět zlatý zub. Připomínala stočenou zmiji připravující se zaútočit. Když se takhle tvářila, znamenalo to, že si na někoho brousí zuby a chce ho rozbrečet.

Ani já jsem nebyla ušetřena útoků jejího ostrého jazyka – spíš naopak, právě na mně si zkoušela svůj repertoár. To, jak jsem na urážku reagovala já, rozhodovalo, jak často ji použije vůči někomu jinému. Jednou jsem probrečela celé hodiny, protože mi řekla, že vypadám jako ropucha. Druhý den jsem pak viděla sestřenici Svetu plakat u nohou tety Letti, protože jí moje matka řekla to samé. Začaly mi taky téct slzy, coby citlivá duše jsem měla pocit, že to je i moje vina.

Lenka zdědila sklon k hysterickým výbuchům a slovním útokům po své matce. Jako dítě jsem viděla matku a babičku, jak stojí centimetr od sebe a zuřivě po sobě štěkají a pár minut nato se znuděně baví, jako by se nic nestalo.

Se všemi mými tetami se zacházelo tvrdě, ale matka na tom byla nejhůř. Zatímco se její sestry zapojily do „rodinného podnikání“ ve středním až pozdějším teenagerovském věku, moje matka pracovala od svých jedenácti let, protože její matku rozčilovalo, kolik toho snědla.

Matka měla svou kariéru velmi ráda. Lenka Zlatková byla, a bohužel stále je, obchodnicí s mezinárodní působností. Indie, Maďarsko, Rumunsko, riskantní měsíc na Ukrajině a potom zase doma. Byla na mnoha exotických místech, kde za peníze nabízela svoje tělo.

Je totiž prostitutka. Ne s dokonalým účesem a zářivým úsměvem ve stylu Julie Roberts z Pretty Woman, ale s nožíkem ve vycpávce podprsenky, kovovým boxerem ve vlasech a jizvami po potratech. Je větší šance, že nějakého muže složí k zemi, než že se do něj zamiluje, a to všechno s typickým úšklebkem ve svém hezkém obličeji. Tímto způsobem si obstarala i toho boxera.

V jedenácti letech začala se svou matkou obíhat ulice ve městě i v sousedních městech a nabízet za peníze svoje tělo. Měla velký úspěch u bílých, kteří pročesávali ulice a hledali nějakou „cikánskou lásku“.

S radostí vzpomínala, kolik mužů ji chtělo a jak nedokázali vydržet ani než zajdou do nějakého pokoje a nerozpakovali se ji „přetáhnout“ za barákem, v autě nebo v nějaké špinavé uličce plné odpadků. Brala to jako velký kompliment – že tito čistě oblečení muži riskovali, že se umažou, aby se jí zmocnili.

Každé normální jedenáctileté děvče by propadlo zoufalství, matka však ne. O začátku své velkolepé kariéry nevyprávěla často, pokud však ano, mluvila o ní skoro až namyšleně. To, že za ni muži platili, jí dávalo pocit, že něco znamená, proto se tak okatě kroutila při chůzi – něco mezi reklamou na šampon a tanečním vystoupením –, pohazovala vlasy a vlnila se v bocích.

Bylo by nespravedlivé tvrdit, že za výbušnost našeho vztahu mohla její práce. Moje sestřenice měly se svými matkami navzdory této profesi nádherný vztah. Tou trpkou výbušnou směsí bylo to, že jsem žila ve vlastním světě, kam jsem utíkala před realitou, a matčin hněv vůči mně.

Čím jsem byla starší, tím byly její slovní útoky prudší. Nejednou mi řekla hrozné věci. Vždycky jsem tušila, že to nemyslí úplně vážně – kruté vyhrožování a divoké rozhazování rukama byl jen způsob jejího projevu. Typické teatrální chování cikánské matky.

„Jednou ti ten tvůj jazyk vyřežu.“

„Měla jsem tě ze sebe vyrvat hned, jak jsi mě začala vysávat. Ty pijavice!“

„Jediné, co na tobě má nějakou cenu, je ta tvoje úzká dírka!“

Nakonec mě její divoké výpady přestaly šokovat a přestala jsem se kvůli nim trápit. Podmínky, ve kterých jsme žily, nás proti podobným útokům dokonale zocelily. Každý den jsme byly terčem těch nejhorších rasových poznámek, jaké si člověk dokáže představit, takže po určité době jsme se naučily nelapat po dechu a necouvat před jejich prudkostí, ale jen obrátit oči v sloup a povzdechnout si nad nedostatkem nápaditosti.

Náš vztah byl takový: matka řekla nějakou zlomyslnou kravinu, já jsem se buď rozbrečela, nebo jsem jí na to něco uštěpačně odsekla a za pár hodin jsme o ničem nevěděly.

Na výprask jsem ale tak snadno zapomenout nedokázala.

Jako to ráno, kdy si při tanci na dvoře olejovala vlasy, a jak mě mlátila botou, když jsem se po ní opičila. Musím přiznat, že někdy mě bila oprávněně. Ačkoliv jsem byla zpomalená, nebyla jsem plaché dítě a určitě jsem nebyla poslušná. Půlku dne jsem fantazírovala a vymýšlela si různé příběhy a tu druhou půlku mě sestřenice zatahovaly do rvaček nebo krádeží.

Kradla jsem však jen jídlo. Ráda bych napsala, že jsem vždycky vzala tolik, abych nasytila svoje vyhladovělé podvyživené tělo. Pravda je ale taková, že namísto chleba a vody jsme kradly čerstvé křupavé rohlíky a vychlazenou kofolu.

Prala jsem se, protože jsem po otci zdědila bojovnost a po matce ostrý jazyk – dost blbá kombinace. Líbilo se mi honit malé bílé děti, které měly dost odvahy na to, aby vykoukly zpoza rohu a křičely na nás „Potkani“, „Už si pro vás jdou nacisti“ nebo „Dobrý cikán je mrtvý cikán!“. Ještě dneska se musím smát, když si vzpomenu, jak se zatvářily, když odněkud vyběhl hlouček špinavých, tmavých cikáňat, v ruce doma vyrobené praky a kapsy plné kamínků, a zaútočil na jejich nohy bílé jako mléko.

Takže určitě byly chvíle, kdy jsem se dokázala vzpamatovat jen díky matčiným žabkám. Byly však i takové chvíle, kdy to matka se svojí obuví přehnala. Mlátila mě bez ohledu na to, jestli to bylo za trest, že jsem něco štípla nebo se porvala, nebo jsem jen příliš rychle seběhla schody nebo se hlasitě zasmála. Jednou jsem nechtěně převrátila malý kastrolek s olejem, který si sedíc na zemi vtírala do vlasů a prozpěvovala si přitom písničku, kterou zaslechla ten den na trhu. Prudce vykulila oči jako posedlá a jen co mě zmerčila, rozzuřila se do nepříčetnosti. Vstala s rukama stále ve vlasech a pak mě začala honit. Vytahala mě za cop a vypleskala tak silně, že mi ještě pár hodin nato brněl obličej. Křičela a vyčítala mi, že „nohy nemám po ní, ale že jsem zdědila otcovy ploutve“.

Jako vždycky po takovýchto hloupých roztržkách jsem se stáhla na tiché místo, lehla si na zem a postěžovala si mrakům, které se konejšivě proháněly nade mnou. Velmi živě jsem líčila podrobnosti hádky a prudce přitom gestikulovala. Ale vyústění jsem měnila. Místo toho, abych je zakončila slovy „a teče mi krev, protože jsem dostala výprask“ jsem obláčkům řekla „a potom jste mě zvedly k sobě a společně jsme letěli tak rychle, až se mi celý výprask vykouřil z hlavy“. Toto upravené žalování mělo léčivé účinky. Dávalo mi uspokojivý pocit objetí, po kterém jsem toužila, kdykoliv mi matka připomněla, jak jsem nechtěná.

Nikdy jsem se matce nepostavila na odpor ani ji neuhodila. Ani tehdy, když mě za vlasy tahala do schodů, ani když mě bila po nohách kousky třísek na podpal anebo mi zarývala prsty přezdobené prsteny do tváří. Nikdy jsem se nebránila. Předpokládala jsem, že když ji nechám, dříve přestane. Někdy se zdálo, že ze mě vymlátí duši, pak mi zničehonic dala pusu na čelo a, mumlajíc si něco pro sebe, odešla z pokoje. Když se uklidnila, často jsem za ní šla, abych jí její chování vytkla, ale k modřinám a fyzické bolesti se přidala ještě ta duševní.

„Co když mě jednou zabiješ?“

„Můžu si s tebou dělat, co mě napadne. Ale švábi mají tuhý kořínek.“

„Pche, tak to je jasné! Když mě biješ, nekontroluješ se. Jsem přece tvoje dítě!“

„Jsi ještě panna, nebo ne? Tak to jsem lepší matka, než byla ta moje.“

Obvykle jsem to vzdala, ale když jsem byla dost daleko, aby mě už neslyšela, hádala jsem se s ní dál. Někdy jsem se k tomu výprasku vracela ještě několik hodin poté, co jsem si v hlavě párkrát přehrála všechny argumenty.

Abych se vyhnula slovním políčkům a nemusela trávit zbytek dne omíláním si hádky v hlavě, naučila jsem se jednoduše držet jazyk za zuby.

Na mé dvanácté narozeniny už musela vzpomínka na předchozí hádky podle všeho vyblednout, protože jsem se rozhodla, že jí vyčtu, jak neustále chybí na mých oslavách. Píšu oslavách, ale bylo to jen setkání příbuzných natlačených v malé místnosti, kde oni tancovali a popíjeli, zatímco já jsem žvýkala kousek klobásky velký jako stará pětikoruna namísto běžně velkého kousku tehdejšího dvacetihaléře, a snášela, jak mě všechny tety štípaly do tváří. Poté co jim laciný alkohol stoupl do hlavy, vyhnaly děti ven a začaly si říkat oplzlé příběhy, pisklavě se smát a opile po sobě pokřikovat.

Když jsem vešla do pokoje, matka si právě uvazovala šátek kolem brady – nosila ho proto, aby dráždila babičku, kterou to pohoršovalo, protože matka byla svobodná – a kouřila přitom něco s vůní máty, což ještě více dráždilo můj stažený žaludek. Sebrala jsem odvahu a zhluboka se nadechla.

„Takže… PročJsiKaždéMojeNarozeninyNěkdePryč? JeToJenJednouZaRok, AleTyNikdyNepřijdeš…“ vyhrkla jsem.

Odmlčela jsem se, abych se nadechla a pokračovala, zatímco ona si dál uvazovala šátek, jako bych tam ani nebyla.

„NemášMěRáda…“ Matka si povzdechla a zvedla ruku na znamení, abych přestala mluvit.

„Jsi už úplně blbá? Nežvaň tak, když jsi venku. Lidi si pak myslí, že jsem chlastala, když jsem tě čekala. Idiotko.“

Tato scéna byla mnohem dojemnější, když jsem si ji hodinu předtím přehrávala v hlavě, ale najednou jsem měla pocit, že bych se jí měla omluvit za to, že dělám problémy. Proč mají takové situace mnohem lepší průběh v představách? To jsem si opravdu myslela, že se v ní něco zlomí a začne mi vyznávat nehynoucí lásku?

Matka si zkřížila paže na prsou, otočila se ke mně a podívala se na mě přimhouřenýma očima. „Eliško, dneska mě nerozčiluj.“

„Dobře, mám přijít zítra?“ vyhrkla jsem.

„Ty si pořád myslíš, že jsi citlivější než my ostatní. Moje matka je už jednou nohou v hrobě a doteď mi neřekla, že mě má ráda bez toho, aniž bych jí nejprve nemusela odevzdat svazek bankovek. Buď vděčná, že aspoň čekám na tvoje první krámy, než tě vyženu na ulici. Pořád mě jenom štveš. Kupuju ti jídlo a nechávám tě dělat si, co chceš. Když jsem já byla ve tvém věku, starala jsem se o polovinu chlapů v téhle posrané díře. Běž za otcem, uvidíme, jestli se u něj budeš mít líp.“ Přeměřila si mě od hlavy k patě a dodala: „Jasně že budeš! Bude se tvářit, že jsi jeho hospodyně nebo holka, se kterou šuká, namísto toho, aby před kamarády přiznal, že smíchal svoji čistou bílou krev se špinavou cikánskou. Je lepší s náma šukat, než se o nás starat. Ničema. Kdybych někdy přišla na oslavu tvých narozenin, musela bych si zakrýt obličej a naříkat, jak jsi mě zničila. Žádný cikán z okolí nebude živit poloviční gadžovku.“

Do háje. Ačkoliv jsem neměla šajnu, jak se tehdy muži chovali, byla jsem si jistá, že žádný by se neoženil s bezostyšnou prostitutkou bez ohledu na to, jestli mě měla, nebo ne. Ale podle Lenky Zlatkové jsem já byla ten důvod, proč nebyla šťastně vdaná za boháče a nežila v nádherném domě s velkou zahradou.

Nevím, jaká hvězda by se z ní stala, kdybych se nenarodila, ale očividně žila v neochvějném přesvědčení, že jsem jí překazila všechny životní plány. Její výčitky bych pochopila, kdyby mě vychovávala, jak se na matku sluší a patří, ale vychovávali mě všichni, jen ne ona. Vychovávala jsem se sama. Vychovávaly mě sestřenice. Do prdele, i potkani v naší ulici mě vychovávali víc než Lenka.

V jedné věci ale měla pravdu. Babička jen velmi sporadicky dávala najevo nějaké city, takže jsem asi měla štěstí, že můj vztah s matkou byl navzdory mnoha úskalím hlubší než znuděné „mám tě ráda“ po převzetí ruličky bankovek vydělaných celodenním roztahováním nohou.

S otcem měla taky pravdu. Kdybych za ním přišla a řekla, že u něj budu bydlet, buď by umřel smíchy, nebo mě shodil z Rakotzbrücke (taky Ďáblův most, který se nachází nedaleko vesnice Kromlau v Německu, pozn. red.) a šel si po svých.

Vypadalo to, že matka je připravená spustit dlouhou tirádu pokaždé, když mě vidí. Často jsem přemýšlela, jestli si ji dopředu nacvičuje nebo prská tolik žluče bez přípravy. Možná to byl mix obojího. Stejně jako všichni Zlatkovi ani matka neuměla číst a psát, takže si všechny pocity namísto v deníku uchovávala ve zvláštní části mozku, kde čekaly na malou jiskru. A bůh pomáhej tomu, kdo pak před ní stál.

Její výstupy a výhružky smrtí nebyly žádná slast, ale měla jsem je raději než její nejbláznivější řádění.

Asi od deseti let jsem si pod provizorním polštářem schovávala něco ostrého na svou obranu. Matka se jednou opila – byl asi čtvrtek nebo hvězdy příliš jasně zářily nebo viděla červené auto –, v každém případě se opila tak, že potřebovala pomoc, když vycházela schody do tetina bytu, ve kterém jsem spala spolu se svými sestřenicemi. Marija předevčírem vytáhla z nějaké popelnice koberec a teď jsme se jím přikrývaly. Matka se vpotácela dovnitř a nohou mi několikrát šťouchla do hlavy. Pootevřenýma očima jsem viděla neupraveného chlapa, kterému z košile rozepnuté do půlky hrudníku vylézaly husté světlé chlupy. Vypadal jako ten otrapa, který vždycky po skončení vyučování sedával na autobusové zastávce ve městě. Při pohledu na tři zablácená děvčata choulící se k sobě pod špinavým kobercem začal matčin společník málem slintat. Nesnáším pedofily stejně jako každý jiný člověk, ale proč si tihle otrhaní chlapi myslí, že se k nim malé holky pohrnou? Z těch jejich nároků se mi zvedají mandle. Kdyby si aspoň dali tu práci a trošku se upravili.

Matka se klátila ze strany na stranu a snažila se přepočítat hrst drobných, které od něj dostala. Slyšela jsem, jak v pravidelných intervalech naráží ramenem do dveří. Pevně jsem přivřela oči a snažila se ignorovat matčinu nohu, kterou mě šťouchala do hlavy, když vtom zapištěla: „Cože? To je všechno? Do prdele, je ještě panna! Musíš přidat! Moje dcera má větší cenu! Vždyť i já dostávám víc! Je úplně nepoužitá! Můžeš si s ní dělat, co chceš, vůbec nic neumí! Co to má kurva znamenat?!“ Chlapa její opilecký vřískot vylekal, a když se nad námi ozval lomoz, vzal nohy na ramena. Díky uražené matce druhý den všichni věděli, co se stalo. Hlasitě si stěžovala na „lakomé svině“. Když byly ostatní děti venku, vzala si mě teta Letti stranou, chytila mě kolem ramen a podala mi nabroušený pilník na nehty. Řekla mi, abych ho nosila ve vlasech nebo si ho schovala pod polštář. Věděla jsem, že jsem ten pilník dostala pro případ, že by někdo zaplatil tu správnou očekávanou sumu. Nikdo matce otevřeně nic neřekl. Bylo těžké čelit její povaze. Rozzlobit si Lenku Zlatkovou mohlo skončit jen několikerým způsobem a každý z nich zahrnoval její typický pohrdavý úšklebek.

Některé jiné ženy, šlapající chodník stejně jako ona, mou matku nesnášely kvůli její zálibě ve vydírání ženatých mužů. V soudržném a úzkém kruhu sexuálních pracovnic musíte být opravdu příšerná, abyste se stala vyvrhelem. Ale Lenku to netrápilo. Měla sestry, nepotřebovala kamarádky. Nikdy nikoho nepovažovala za přítele – jen za někoho, koho může využít.

Matka měla ve zvyku sbírat od některých slabošských a stydlivých zákazníků levné šperky. Buď jim je nenápadně ukradla, když byli v povznesené náladě, nebo jim je jednoduše okatě vzala. Díky pohledné tvářičce a hezké postavě jí toho hodně prošlo. A díky zastrašování ještě víc.

I moje tety se s ní nerady hádaly. Nepochybně by jí to kterákoliv z nich natřela – nebylo by to snadné, ale předpokládám, že by to zvládly. Nestálo jim ale za to, aby musely být do konce života ve střehu, kdy se jim matka pomstí.

Navzdory své malé výšce byla obávaná rváčka. Matně si vzpomínám, jak téměř srazila k zemi mého nacistického otce a pouličního rváče. Když na ni v takových okamžicích myslím, jsem na ni trošku pyšná. Stalo se to, když sem otec přijel na víkend kvůli nějaké náckovské sračce. Uviděl nás s matkou ve městě a všichni tři jsme v jeho pronajatém autě odjeli zpátky do Drovane. Cestou po sobě řvali směsicí tří jazyků – němčiny, slovenštiny a romštiny –, měla jsem pocit, jako by v autě probíhala death metalová Eurovize. Matka to jako vždy přehnala a s úsměvem na tváři ze sebe chrlila jednu nadávku za druhou. Otec nikdy neměl velký smysl pro humor a velmi se ho dotklo, že se mu posmívá cikánská holka. Natáhl ruku, chytl matku za vlasy a prudkým pohybem jí silně bouchl hlavou o palubní desku.

V duchu jsme se připravovala na nářek. Matka se namísto toho narovnala, lehce si přihladila vlasy, utřela si hřbetem ruky tvář a rozesmála se. „Pche, ty bílý čuráku. Na víc se nezmůžeš?“ Potom se k otci natočila a vrazila mu do zubů pěst ozdobenou prsteny. Byla jsem touhle reakcí ohromená. Určitě jsem se tvářila stejně jako otec, jen jsem nebyla tak zakrvavená. Zíral na ni, zatímco ona si upravila šátek a natáhla se dozadu, aby mě pohladila po koleně a uklidňujícím hlasem řekla, že brzo budeme doma. Od té doby se ji už nikdy nepokusil praštit. Myslím, že se jí podvědomě bojí. Většinou se jen mračí a během hádky se snaží odvracet obličej, zatímco ona s ním zametá. Stejně se chová, když je se svými dalšími ženami.

Matka byla malicherná, a když měla pocit, že jí někdo ublížil, vždycky našla způsob, jak se pomstít – ať už to bylo tím, že se vyspala s manželem, bratrem nebo otcem dotyčné ženy, nebo člověka uhodila šutrem do obličeje. Moje tety si očividně dávaly pozor na šutry, protože ani jedna nebyla vdaná a u Zlatkových žádní muži nebyli – mimo jednoho mrtvého bratrance a dalšího, který se jmenoval Kaše a byl ve vězení. I když se matka chovala bezostyšně, měla svoji hranici a tou byl incest.

Bratranec Lukáš zemřel dva roky před mým narozením. Říkali, že to byl můj bratr a dlouhé roky jsem tomu věřila, než jsem si jednou uvědomila, že matka mě porodila ve třinácti, doháje, tak jak mohl být Lukáš, který zemřel dva roky před mým narozením jako šestnáctiletý, její syn? Nebylo to možné, jedině že by ho porodila v předešlém životě a přišla si pro něj v tom dalším jako Lenka Zlatková. Představte si, že je vám dvacet, a uvědomíte si, že váš mrtvý „bratr“ byl starší než vaše matka, když zemřel, a s tím nejtrapnějším pocitem telefonujete do obchodu nedaleko vašeho domu a prosíte prodavačku, aby někoho poslala pro některou ze Zlatkových. (Píšu obchod, ale ve skutečnosti se jednalo o plechovou boudu s telefonem, několika flaškami slivovice, cigaretami a pančovanou vodkou. Majitelkou obchodu ale byla milá cikánka, která vždycky dovolila mojí rodině zavolat mi, nebo jim šla vyřídit můj vzkaz.)

Když přišla k telefonu teta Mala, zeptala se, co se děje tak důležitého.

„Lukáš nemohl být můj bratr. Byl přece starší než matka, když zemřel!“ Měla jsem pocit, že moje IQ kleslo ještě níž.

„Eliško, to myslíš vážně? Eliško… Eliško. Prosím, řekni, že to nemyslíš vážně!“ Neslyšela jsem nic, jen dvojí chrčení, náš rozhovor očividně poslouchala i majitelka obchodu. „Lukáš, ať odpočívá v pokoji, byl můj syn, ale oba jsem vás kojila. Ty a Jani jste stejně staré, a protože jsem měla mléko, když ses narodila ty, Lenka mě donutila, abych kojila i tebe. Ji to příliš bolelo. Eliško, co tě to v těch anglických školách učí? Ty hloupoučká! Říkali jsme vám bratr a sestra, protože jsem vás oba kojila!“ V tu chvíli už se obě chichotaly, a tak jsem se raději rychle rozloučila a zavěsila.

Vím, jak to zní. Lidé musí být překvapení, že mi to nikdy nedošlo. Ale nebyla jsem příliš bystrá, především tehdy ne. Obě strany rodiny říkaly, že jsem jako „náměsíčná“ a každé slovo, které matka a tety řekly, jsem brala doslova. I když jsem matku konečně přestala poslouchat, stále jsem se držela toho, co řekly tety nebo babička. Všemu jsem věřila. Neměla jsem důvod nevěřit. Jednoduše jsem žila v přesvědčení, že jsem měla bratra, který dělal problémy a někdo ho zabil. Aspoň jsem se nakonec dověděla pravdu, ačkoliv jsem se u majitelky obchodu navždycky zapsala jako tupec.

Během dětství jsem také věčně poslouchala, kolik peněz jednou matce vydělám. Kam až moje paměť sahá, snažila se mi to, co dělá, vždycky vykreslit v tom nepřitažlivějším světle. Musím připustit, že občas jsem měla ráda pozornost, kterou si matka získala, když domů přinesla hromadu bankovek a špinavých mincí. V takových chvílích byla miláčkem svojí matky i její matky.

Často mě předváděla kamarádkám a chlubila se, jak budu žádaná. Byla jsem nacpaná v malém pokoji s matkou a jejími sestrami, které zpívaly lidovky a potom hned přisprostlé písničky. Tancovala jsem uprostřed místnosti a matka se plácala do stehen, až jí cinkaly náramky. Nohou mi nadzvedávala sukni, aby všechny viděly moje vybledlé roztrhané kalhotky a mohly se mi smát. No a co – aspoň jsem nějaké měla. Matka se chovala, jako by díky kalhotkám byla její vagína nějak chráněná, pod heslem. Podle ní prý odrazují „zákazníky“.

Takhle jsem tančila před ženami několikrát za měsíc už od útlého věku. Matka mě naučila házet boky na jednu stranu a vlasy na druhou. Byla jsem dobrá žačka, jen jednou jsem onemocněla, takže jsem se nemohla naučit břišní tanec, který mi chtěla předvést. Stala se ze mě nejlepší tanečnice v rodině dřív, než jsem ze sebe dokázala vypravit souvislou větu. V těch vzácných chvílích na mně hleděla se samolibou pýchou, která se jí rozlévala po její sladké hnědé tváři. Seděla s mírně vztyčenou hlavou a povytaženým obočím a spokojeně se šklebila, zatímco bylo slyšet výkřiky: „Podívejte se, jako malá Lenka! Tancuje jako její matka! Eliška je jedinečná! Podívejte se, jaká je světlá! Dostaneš za ni dvakrát tolik! Představ si, kolik se jich pohrne, aby ji mohli přetáhnout jako první!“ Tehdy jsem ještě nevěděla, co to slovo znamená, ale byla jsem pyšná, že jsem pro matku něčím výjimečná, proto jsem se postavila tak, jak jsem to viděla u ní: s jednou rukou v bok a mírně nakloněnou hlavou. A prsty druhé ruky jsem si kroutila jeden z copů. Když mi matka dala pusu na čelo a nazvala mě miláčkem, celá jsem se rozzářila. Hluboko uvnitř jsem věděla, že je na mě hrdá jen proto, že jsem jí připomínala sebe samu – Lenka nemá nikoho raději než sebe. Nevzpomínám si, že by se na mě od té doby někdy podívala se stejnou láskou.

Sovětská bída a cinkající tamburíny

Fascinuje mě, jak je slovo cikán vnímáno na Západě. Jednou jsem se zeptala jakési holky, proč si říká cikánka, když jí v těle nekoluje romská krev, a ona odpověděla: „Pro mě slovo cikán neznamená rasu, ale jen oblibu v toulavém a svobodném životě.“ Málem mě kleplo. Svobodný život. Svoboda. Ráda bych věděla, kde jsou cikáni „svobodní“. Určitě ne tam, kde reálně žijí. Určitě ne tam, kde jsem vyrůstala já – na Slovensku.

Hlásit se k cikánům nebyla vždycky taková móda. Určitě existují divní vyznavači jógy, kteří kouří trávu, přesouvají se z pronájmu do pronájmu (obvykle kvůli neplacení nájemného), neradi se pravidelně myjí, a proto si říkají cikáni. Ale skuteční cikáni jsou lidé, kterým se společnost snaží ze všech sil vyhýbat. V kontinentální části Evropy byste museli lupou hledat někoho, kdo by se ochotně vydával za jednoho z nás, proto se usmívám, jak moc se Angličanům tahle myšlenka líbí. Čistá, neposkvrněná děvčata s lesklými příčesky a dokonale nalíčenou tváří si hrdě říkají cikánky, zatímco já jsem si vždycky dobře rozmyslela, jestli někomu řeknu o svém původu, a uvažovala jsem, jestli raději nemám předstírat, že jsem z Ázerbájdžánu.

Přísloví „domov je tam, kde máš srdce“ jsem poprvé slyšela v Anglii. Připadalo mi zvláštní, protože v mém případě tohle neplatilo.

Můj domov byl tam, kde mě matka budila špinavou nohou, kterou mě šťouchala do slepených vlasů. Byl tam, kde jsem žila v pokoji bez nábytku se dvěma dalšími svobodnými matkami a jejich dětmi a bojovala o tenkou flekatou přikrývku stejně, jako jsme se bily o poslední kus napůl plesnivého chleba. Domov byl tam, kde jsem polovinu dnů proležela na štěrku, toužebně zírala na mraky a úzkostlivě je prosila, aby mě vzaly s sebou, ať už letěly kamkoliv.

Místo, které jsem nazývala domovem, ostatní lidé označovali za „špinavé cikánské ghetto“. Není to ghetto, ze kterého vycházejí alba hip-hopové hudby, spíš ghetto, ve kterém platí: „Stoupl jsi do téhle kaluže? Tak abys věděl, právě jsi se nakazil hepatitidou C.“

Narodila jsem se a vyrostla v místě, kterému se říká Drovane. Vím, že v zemích, jako jsou Anglie a Amerika, je spousta lidí pyšných na to, že pocházejí z ghetta. Když jsem byla na vysoké škole, viděla jsem videoklip k písničce s názvem Ghetto Refix od umělce jménem Mumzy Stranger, ve kterém s dalšími třemi hezky oblečenými a upravenými lidmi prochází čistou částí města s několika bytovkami v pozadí. Skoro jsem umřela smíchy. Nějaký kluk sprejuje zeď, čistá holčička stojí za plotem a v záběru je vidět opuštěný dům bez oken – to pro ně bylo „ghetto“. Představa, jak se potloukají po Drovane ve svém drahém oblečení a zpívají přitom „jsem z ghetta“, na mě byla příliš.

Nepopírám, že i v Anglii nebo Americe existují zdevastovaná města s vysokou nezaměstnaností a nízkou životní úrovní. Ale i ta nejhorší se podle mě koupou v luxusu v porovnání s Drovane. Věřte, že nikdo, kdo ve skutečnosti pochází z takovéhoto zavšiveného ghetta, se tím nechlubí a chce odsud pryč.

Drovane bylo nebezpečné místo plné násilí. U rozbité lavičky, která stála na konci cesty vedoucí k nám, raději někdy ani nezastavil autobus. Bývaly doby, kdy jsme ho neviděli celé dny. Stařeny se tehdy od zastávky vracely domů a posílaly do města mladé, aby jim přivezli to, co potřebovaly a co si za pár drobných mohly dovolit koupit.

Bydleli jsme v obrovských šedivých socialistických panelácích, které se tyčily nad okolní krajinou. Stíny, které vrhaly na zem, byly tak temné, že na celé pravé straně Drovane byla věčná tma. Svým způsobem to bylo požehnání, protože díky tomu částečně clonily nedalekou skládku. Městskému úřadu se zdálo vhodné využít náš domov jako místo na uložení nechtěného odpadu. Už samotný zápach byl hrozný, ale potůček, který z rozkládající se kupy smetí neustále vytékal, byl skutečně nebezpečný. Když po něm některé děti přeběhly naboso, vyrazily jim na nohách agresivní rudé vyrážky a puchýře. Matky v celém Drovane bily své ratolesti po hlavách, když pobíhaly okolo smetí, a potom jim na chodidla něžně přikládaly mokré hadříky.

Když se některé z dětí probudilo tím, že jej svědily nohy, šlo do sousedního pokoje zjistit, jestli nezbyla nějaká voda. V Drovane totiž voda netekla. Ráno ji chodili do džbánů a dalších nádob nabírat obvykle muži. Nanosili jí tolik, aby vydržela celý den. Protože ale muži z Drovane nechtěli anebo nemohli nosit vodu pro zlatkovské ženy, musely jsme pro ni samy. Někdy nás šlo až pět – v každé ruce jsme nesly po jedné nádobě. Nemohly jsme tam, kam chodili ostatní, místo toho jsme vždycky zamířily k nejbližší hadici za některým z obchodů. Zatímco jsme napouštěly, dvě z nás hlídaly, jestli někdo nejde. Voda byla velmi vzácná a vždycky jsme si dávaly pozor, abychom ji cestou zpátky nevyšplouchaly.

Jestliže v Drovane nebyla k dispozici ani taková základní věc jako tekoucí voda, o luxusu jako elektřina nebo plyn jsme si mohli nechat zdát. Vařily jsme na otevřeném ohni, který taky vytápěl místnosti.

Protože nám chybělo základní vybavení, nikdo pochopitelně neplatil nájem. V našem obvodu byla téměř stoprocentní nezaměstnanost a vláda byla ráda, že se všichni držíme na jednom místě. Vždyť ani potkani a švábi nájem neplatili, a ti nás co do počtu vysoko převyšovali.

Život bez elektřiny znamenal život bez televize. Jako malá jsem neměla ani hračky. Hráli jsme si se špinavou matrací a čímkoliv, co jsme našli po celém sídlišti – třeba i v páchnoucích kalužích. Nenaučila jsem se jezdit na kole, ale naučila jsem se dělit o pokoj velký jako vězeňská cela s osmi dalšími lidmi. Romské rodiny jsou v drovanských bytovkách natlačené jako sardinky, ačkoliv – díky nedaleké skládce se dá říct, že i sardinky voní lépe. Nikdy jsem nepoznala, co je to osobní prostor, vyrůstali jsme společně a na jedné hromadě.

Všichni si o nás mysleli své a byli přesvědčení, že takové šváby prolezlé místo nám k životu naprosto stačí. Vládlo všeobecné přesvědčení, že si nezasloužíme nic víc než tu díru, která se jmenuje Drovane – jednoduše proto, že vůbec existujeme. Romský novorozenec si zasloužil shnít v Drovane, protože byl cikán. Nedostávali jsme žádnou podporu, nezajišťovali nám opravy, nikdo neměl snahu zpřístupnit nám tekoucí vodu, nic.

Místo toho se vláda rozhodla, že Drovane bude dokonalým místem pro zločince, squatery, sexuální násilníky, pedofily a jiné vyvrhele společnosti. A tak je tam přesouvala – bílé muže a ženy, které za nejtěžší zločiny trestala tím, že měli žít ve společnosti normálních romských rodin.

V Drovane bylo běžných romských rodin, takových, které se protloukaly životem a modlily za příchod lepších dnů, poměrně hodně. Takových, které celé roky žebraly o práci ve městě nebo kdekoliv jinde. Takových, co by raději zemřely hlady, než kradly. A taky jsme tam bydlely my, Zlatkovky. Naše rodina přesně odpovídala stereotypu, o kterém žvanily nacionalistické skupiny, které přišly „protestovat“ do Drovane. (Protesty, to byly výlety hrstky podnapilých bílých chlapů, kteří se přijeli porvat s romskými muži a obtěžovat romské ženy. Polovina z nich téměř vždycky dostala nakládačku a nejeden se vyspal s některou ženou z naší rodiny.)

Drovane bylo horší než vězení. Tam jsou aspoň dozorci, a dokonce i ta nejhorší věznice na světě působí dojmem, že je v ní jakás takás kontrola a ochrana. Nás vláda v Drovane nechala, abychom se chránili sami, a policie vkročila na sídliště jen tehdy, když z nějakého hloupého důvodu přišla udělat razii (jsem přesvědčená, že Drovane používali k výcviku policejních nováčků) nebo měla nějaký nevyřešený zločin a potřebovala jako podezřelého náhodně vytipovat nějakého cikána. Když jsem vyrůstala, docházelo k tomu tak často, že se to nedá ani spočítat. Jakmile místní zaslechli sirény policejních aut, schovávali svoje syny, kam to šlo, dospěli muži prchali do nejvyšších pater. Já jsem jen tiše vzlykala a přihlížela tomu, jak policisté odvlékají dalšího vzpírajícího se cikánského chlapce a odstrkují jeho protestující matku, která se jim vrhala k nohám a prosila, aby měli slitování s nevinným dítětem.

Myslím, že jsem na Drovane nejvíc nesnášela právě toto. Vždycky jsem si bolestně uvědomovala svůj původ. Jsem Romka. Jsem cikánka. Jsem někdo, na koho lidé plivou. Nejsem pro vládu dost důležitá, aby se postarala o moji bezpečnost. Místo toho zvyšuje nebezpečí v mém okolí tím, že sem přemisťuje ty nejhorší kriminálníky. Jsem něco, co má zalézt do šedých, rozpadajících se panelových věžáků a nerušit idylu bílých Slováků.

Cikány v okolních městech nezaměstnávali. Neumožnili nám vydělávat si na živobytí. Bránili nám chodit do obchodů, k lékařům, k zubařům, a dokonce i na veřejné záchody. Tohle se dělo v polovině devadesátých let a v některých částech Evropy je to tak dodnes. Měli jsme chřadnout, umírat na zápal plic, hladem, prostě zdechnout. Ale bránili jsme se tomu.

Jedli jsme. Pili jsme. Dělali jsme, co se dalo.

Já i moje kamarádky a sestřenice jsme měly svoje hry, triky, kterými jsme pomáhaly rodičům zvýšit příjem. V principu jsme kradly různé hlouposti, abychom za ně získaly peníze na jídlo. Nebo jsme před turisty v okolních městech předstíraly, že jsme se ztratily.

Starší děti nás seřadily podle odstínu pokožky a mě jako jednu z nejsvětlejších vybraly coby návnadu. Celý život se mě lidé ptali, jestli nejsem nemocná. Ostatní děti se mi vždycky posmívaly, dokonce i matka říkávala, abych si zakryla nohy, že se jí z jejich barvy dělá zle. Ona měla nádherně hnědou pokožku, moje měla jen světle hnědý nádech. Při téhle hře však byla moje písková barva kůže výhodou.

Už i v tomto věku jsem si uvědomovala, jakou míru etnicity považovala většina lidí za přijatelnou. Jen malinko tmavší odstín barvy pleti, než měli oni sami. A evropské rysy. Já jsem zdědila široký, dlouhý nos – po kom asi? –, ale moje dlouhé vlasy měly světlejší barvu než sytě černou, kterou se pyšnila většina drovanských dívek. V podstatě jsem byla cikánskými rysy jen lehce šmrncnutá.

Stačilo mít jen o něco málo tmavší odstín a v této části světa jste byli nikým. Lidé se na vás ani nepodívali, natož aby se s vámi zastavili. A tak mi sestřenice půjčily tu nejlepší sukni, umyly mi vlasy a zapletly copy. Zastavila jsem nějaké turisty, a zatímco oni vzdychali nad milým ztraceným cikánětem, ostatní dívky jim prohledaly kapsy. Vždycky jsme poznaly, kdo jsou turisté. Byli to samí Američané, kteří chtěli zažít „autentické“ Slovensko. Zajížděli do nejodlehlejších částí země a procházeli se tam s obrovskými fotoaparáty oblečení do ošklivých šusťákových souprav.

Dalším způsobem, jak zaručeně získat peníze, bylo předvádět břišní tance, které mě naučila matka. Při jedné „pracovní cestě“ bydlela dva měsíce v domě s Turkyní, která se jmenovala Aysu, a ta jí ukázala všechny možné typy břišních tanců od tureckých až po egyptské. Matka o ní vždycky mluvila s láskou. Myslím, že ze všech lidí se právě o Ayse dalo tvrdit, že byla matčinou kamarádkou. Tancovala jsem a Besnik, Šándor nebo nějaký jiný chlapec zatím bouchal tamburínou do rytmu. Když nám ji jeden drovanský ožrala dával, uculoval se a tvrdil, že díky téhle otlučené tamburíně vyděláme více peněz. Později jsem slyšela o zvoníkovi u Matky Boží a uvědomila si, že lidé nás skutečně považovali za blázny, kteří cinkají bubínky a unášejí děti. V každém případě se tamburína turistům moc líbila.

Během mého tance diváci přicházeli o šperky, peněženky a v jednom případě dokonce i o boty. Nechápu, jak si někdo nemohl všimnout, že mu zmizely boty. Pitti dodnes přísahá, že se to odehrálo bez násilí — jeden turista klečel sevřený malým hloučkem lidí a fotil. Neskutečně mě to štvalo. My jsme žili v třeskutém mrazu a neměli nic než staré koberce a žabky. A tenhle chlap si ani nevšiml, že mu někdo stáhl z nohou naleštěné boty. Nakonec jsme je dali tomu chlapovi, od kterého jsme dostali tamburínu.

Jako malá jsem si svůj romský původ neuvědomovala. Věděla jsem, že matka je Romka, ale víc mě nezajímalo. Ani když jsem viděla, jak policajti odvlékají nevinné muže a chlapce, aby díky nim uzavřeli nějaký případ, mě nenapadlo, že příčina toho, proč je mi souzeno žít ve společnosti různé hmyzí havěti a infekcí, spočívá v mém etnickém původu. Netušila jsem, že by život mohl vypadat jinak. V mých představách neexistoval ani lepší, ani horší, než jaký jsem měla. Jen ten v Drovane. Neznala jsem nic, jen život podobný životu švábů. To byl celý můj svět.

Otázka pocitu hrdosti na svůj původ mě jako dítě nijak zvlášť nezajímala. Připadalo mi to hloupé. Hrdá jsem mohla být jen na to, jak se mi povedlo povytahovat různé kusy oblečení ze skládky vedle našeho paneláku a vzájemně je sladit, ne na to, kým jsem se narodila. Svou etnickou příslušnost jsem si nevybrala ani jsem neudělala nic pro to, abych ji získala, proč bych tedy na ni měla být pyšná? Ale právě během toho, jak jsem hledala nějaké čisté obaly od brambůrků na své další šaty, se ve mně cikánská hrdost poprvé probudila.

Už jsem byla unavená z toho, že jsem nacházela jen samé vybledlé blbosti a chystala jsem se jít trucovat domů, když jsem uslyšela hlas jednoho starého muže žijícího v naší komunitě. Když byl opilý, věčně něco vykřikoval. Obvykle si ho nikdo nevšímal a on po krátké době pokaždé usnul. Nevědomky jsem šla za jeho hlasem a uviděla ho stát na bedničce uprostřed hloučku lidí. Nejprve jsem jim nevěnovala pozornost. Byla jsem příliš skleslá na to, abych se vměšovala do nějaké opilecké scény.

Muž křičel pisklavým hlasem: „Otroctví! Mučení! Porajmos!“ – což byl romský výraz pro holokaust. Když jsem se přidala k rozrůstajícímu se davu, stále ještě běsnil o Osvětimi. Musím říct, že zpočátku mě to, o čem mluvil, moc nezajímalo. Více mě trápilo, jak do večera dokončím svoje šaty při momentálním nedostatku hezkých obalů. Moji pozornost si získal až tehdy, když se mě nějaká starší žena s uslzeným obličejem chytila za ramena, aby nespadla. Ženy z Drovane málokdy plakaly, obzvláště stařeny. Došlo mi, že tohle jsou asi vážné věci a moje šaty musí počkat. Zatímco muž dál plamenně řečnil, upoutali mě dva dospělí muži – stáli s přivřenýma očima a obě ruce vzpínali k nebi, jako kdyby se modlili.

Strýčkovi během proslovu lítaly od pusy sliny. Upřeně se díval nad naše hlavy, jako by nás ze svého pódia poskládaného z bedniček ani neviděl. „Vyvraždili naše lidi! Dělali na nich pokusy! Znásilňovali naše ženy! Zabíjeli naše muže! Kde je spravedlnost? Proč jsme stále zavření v táborech? Drží nás v těchhle dírách a my jim za to máme být vděční? Raději zemřu, než bych jim poděkoval za to, že mě zamkli do jednoho z těch novodobých lágrů!“ Rukou zuřivě mával směrem k šedivému, do výšky se arogantně tyčícímu paneláku. Muži souhlasně zamručeli. Cítila jsem, jak jsem se roztřásla, když jsem zaslechla nářek tří žen stojících blízko mě. Bouchaly se pěstmi do prsou a jedna si tak silně tlačila vybledlý růženec na čelo, až jsem měla pocit, že si ho protlačí do hlavy. V tu chvíli jsem věděla jen tolik, že před týdnem se někdo z naší komunity stal obětí dopravní nehody. Až když jsem byla starší, pochopila jsem, že to nebyla nehoda.

Sledovala jsem dospělé muže, jak pláčou a rukama si zakrývají obličej. Dívala jsem se na ženy, jak si halí tvář do vlasů a naříkají. Pozorně jsem poslouchala, co muž říká. Mluvil o únosech cikánských dívek a obchodování s nimi. Tato část se mě dotkla nejvíc. Měla jsem pocit, že ten obraz nedokážu vymazat z hlavy. Zabořila jsem obličej do sukně vedle stojící ženy a ona mi položila ruku na temeno hlavy. Cítila jsem, jak mi po tvářích tečou slzy. Do háje, vždyť jsem jen šla hledat nějaké vyhozené sáčky.

Zvedla jsem hlavu v okamžiku, kdy se žena vysmrkala do rukávu a chystala se mi znovu položit ruku na hlavu. Mužova plamenná řeč se chýlila ke konci – dalo se to poznat podle toho, že už neměl rozšířené zorničky a nepřítomný pohled. Měl je jen malinko přivřené jako moje babička těsně předtím, než jí klesne hlava a začne chrápat. Přiškrceným hlasem vyhrkl: „Nejsme zloději. Když jim bereme věci, není to krádež. Není to zločin. Bereme si jen to, co nám vzali. Je to odškodnění!“ Protože byl opilý, nepoužil přesně tahle slova, ale „odškodnění“ zní lépe než: „Oni nám berou hrdost, my jim chleba. Ať se poserou. Zakousneme se jim do krku.“

Když skončil, všichni byli velmi rozrušení. Jeho řeč vyvolala hněv, smutek, zoufalství a beznaděj, které se šířily po Drovane ještě dlouho po západu slunce. Muž zmiňoval také „povstání“ a to, jak všichni za úsvitu vyrazí do města, aby „jim“ ukázali, že nás ještě „neumlčeli“. Chlapi byli samozřejmě nabuzení tím, že někomu pořádně nakopou zadek.

Já jsem byla zoufalá a cítila neskutečnou lítost. Slovo „PORAJMOS“ se mi vrylo do paměti. Řeči o Osvětimi vyvolaly hrůzu u všech dětí. Ten muž velmi barvitě popisoval detaily toho, co se dělo v koncentračních táborech, a ačkoliv jsem tomu z větší části nerozuměla, zděšení, které se zračilo v očích starších dětí, stačilo na to, že jsem musela zkřížit nohy, abych se nepočurala. Mluvil o „nacistech“ a to, že matka nazývala „nacistou“ i mého otce, nebylo příliš povzbudivé. Šel z něj větší strach než z kohokoli, koho jsem dosud potkala. Bylo mi nás všech neskutečně líto. Jsme dobří lidé, pomyslela jsem si. Neudělali jsme nic, čím bychom si zasloužili týrání, kterému jsme byli vystavení.

Tu noc jsem nemohla usnout. Čekala jsem, že se sem přivalí armáda a vojáci nás pozavírají do klecí pro slepice. Když se sluneční paprsky protáhly skrze škvírky mezi látkami, kterými bylo zakryté okno bez skleněné výplně, byla jsem stále vzhůru. Nespala jsem, ani když později přišla sestřenice a začala mě zvedat na nohy, abych s ní šla pro vodu. Procházely jsme kolem spících opilých mužů na schodech a v mezipatrech. Ve vstupu do bytovky ležel na břichu ve slinách a moči opilý muž ze včerejška.

Tak skončilo celé povstání.

Ačkoliv život v Drovane nebyl lehký, vyskytly se i dojemné okamžiky, kdy se lidé semkli, pomáhali si a starali se jeden o druhého. Říkám „jeden o druhého“, ačkoliv jak jsem zmiňovala, Zlatkovky neměl nikdo v lásce.

Naši skupinu tvořily v rámci větší komunity prostitutky a staré panny, které prožily těžký život, a nevázaný život Zlatkovek jim poskytoval rozptýlení. Myslím, že si zprostředkovaně užívaly Lenčina divoká dobrodružství. Bez ohledu na to se mezi mojí rodinou a rodinami kamarádek vždy našlo dost špehů roztroušených po Drovane a trzích.

Poprvé jsem to zažila, když mě načapali s frajerem. Tím „frajerem“ myslím bílého slovenského chlapce, který na mě promluvil, když mi na trhu podával sáček s hruškami a já jsem mu za něj platila zmuchlanou bankovkou od matky: „Rád tě vidím. Jak se máš?“

K mému velkému překvapení nebyl tenhle chlapec nasáklý nenávistí vůči Romům jako zbytek jeho krajanů, a ještě více mě překvapilo, když mi dal zadarmo dva pomeranče. Netušila jsem, že náš rozhovor zaslechla jedna z drovanských drben, která rychle spěchala domů, aby to všem vytroubila.

Když jsem se vrátila, na schodech už čekaly tři rozzlobené ženy – kamarádky mých tet. Vyptávaly se mě na mého „staršího frajera“ a moje „bezostyšné flirtování“. Jejich otázky byly tak přesvědčivé, až jsem skoro uvěřila, že jsem jako matka.

Když si ta nejvyšší vyhrnula rukávy, sevřel se mi žaludek. Pod jasnou květovanou látkou halenky měla svalnaté ruce obtěžkané zašlými zlatými náramky. Sepnula si dlouhé tmavé vlasy a zakryla si je šátkem. Několik pramenů jí vyklouzlo zpod třpytivé látky a splývalo jí podél obličeje. Tvářila se vážně a mě čekal pořádný výprask.

Ty tři ženy mi přikázaly, abych si vyzula žabky a neustále přitom kroutily hlavami a káraly mě za moje nepřístojné chování. Kdybych měla odvahu, zeptala bych se, jak si můžou dovolit dávat mi takovou sodu, když se samy živí prostitucí. Rozhodla jsem se však raději pokorně stát a čekat na svůj trest.

Ale po třech rychlých úderech žabkami jsem změnila názor. Co je mi po důstojnosti. Budu křičet jako o život.

Později mi tyhle ženy chtěly nalít kapku domácí pálenky, jako by chtěly naznačit, že přestože mi musely dát za uši, stále mě mají rády. Řekly, abych si zašla do pokoje pro skleničku, protože ony už žádnou nemají. Podívala jsem se na ně a pokrčila rameny.

„Nemám,“ řekla jsem.

„Cože? Ty nemáš skleničku? A z čeho teda piješ?“ divily se.

„Jsem nejmladší. Musím počkat, až se každý napije z toho samého velkého džbánu, a pak dopiju, co zůstane. Nemám vlastní skleničku.“ Cítila jsem se hloupě, ale byla to pravda. Vždycky na mě zůstaly hnusné zbytky, ve kterých plavalo všechno možné.

Ne že by to byla úplně naše vina, finanční situace v Drovane byla obecně bídná, ale nikdy jsme neměly moc „věcí“. Z toho, jak se matka pokaždé prala se staršími ženami o jejich rtěnku nebo krém na ruce, jsem pochopila, že člověk, který něco vlastní, se stává terčem útoků. Když jsem byla malá, kromě vlastního jména jsem měla jedinou věc, která byla opravdu moje: medvídka Pú. Říkala jsem mu Kika a starala se o něj, jako by byl ze zlata. Navzdory tomu, jak se v Drovane šetřilo vodou, jsem vždycky nějakou šlohla, abych mu umyla zašpiněné tlapky – když se na to přišlo, ohnaly se po mně tři různé ruce, ale stálo to za to. Kiku jsem dostala od starého policajta, který mi řekl, že medvídek mě ochrání a postará se o to, abych byla šťastná.

Směšné, protože týden nato právě on tahal matku za vlasy do policejního auta, zatímco já jsem svírala Kiku v náručí a dívala se na to.

Nějaká žena přišla do Drovane, mávala pánskými trenýrkami, na kterých byl flek, a hledala „tu štětku, která se vychrápala s jejím mužem.“ Ta blbá kráva měla tu smůlu, že ji našla.

Matka k ní líně došla svojí teatrální chůzí, která ženu ještě víc rozčílila. Chrlila ze sebe rasistické nadávky, zatímco matka se na ni usmívala a kousala se do spodního rtu. Potom žena vykřikla nějakou hloupost o Hitlerovi a vrhla se na matku. Tihle lidé rádi zmiňují Hitlera, jako by očekávali, že nám jeho jméno nažene strach.

Skončila ale v silném sevření provázeném údery tvrdých pěstí. Matka ji chytila kolem krku a začala ji mlátit pěstí do obličeje, nosu a ucha. Pocítila jsem zvířecí touhu přidat se k ní, ale zůstala jsem s babičkou, která se pisklavě smála a nadšeně své dceři tleskala.

Nakonec se smát přestala a vyštěkla: „Stačilo!“

Myslím, že bylo docela směšné vidět, jak matka stojí na špičkách a někoho mlátí. Když jsem pak ale tu ženu viděla, bylo mi jí líto. Svezla se na zem celá zakrvácená. Některé z přítomných žen k ní přistoupily a nabídly jí kapesník, ona ale jejich ruce odstrčila a namáhavě vstala. Když se belhala domů, hlasitě naříkala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyrostla jsem v ghettu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.