Clare Connellyová

Dohoda s miliardářem

Překlad: Daniela Čermáková

Milá čtenářko,

pokud věříte přísloví o tom, že se jablko nedokutálí daleko od stromu, tak Vás příběhy, jež si můžete přečíst v edici Sladký život a Sladký život Duo, přesvědčí, že to vůbec nemusí být pravda. A že zdravé ovoce se může urodit i na skrz na skrz ztrouchnivělém stromě. Všichni mí hrdinové totiž mají „nehodné“ rodiče, kteří se na nich v dětství provinili, je to ale nezkazilo a proměnili se v silné a slušné lidi… A když už jsme u toho, tak i v dobré rodiče svých vlastních dětí… A že vůbec nezáleží na tom, jestli je někdo milionář a král, a někdo jiný musí korunu před tím, než ji vydá, třikrát obrátit v ruce. Že dobré srdce a schopnost dávat a přijímat lásku je nad všechny peníze světa!

Snad se vám budou tyto příběhy v měsíci, kdy se léto překulí v podzim, líbit.

S láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

My Forbidden Royal Fling

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2021

Překlad:

Daniela Čermáková

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2021 by Clare Connelly

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2022

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

ISBN:978-83-276-8260-4 (EPUB)

ISBN: 978-83-276-8261-1 (MOBI)

ISBN: 978-83-276-8262-8 (PDF)

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

Elektronické formáty: Katarzyna Rek / Woblink, Poland

PROLOG

Ménage à Billionaire![1]

Titulek na mě křičí, přímo nad skoro až příliš pohlednou tváří Santiaga del Almodovára. Jeho oči hledí přímo do objektivu, takže to vypadá, jako by zíral přímo na mě. A i když nás od sebe odděluje několik zemí, po páteři mi přejede zachvění, příval uvědomění. Z každé strany ho obklopuje krásná žena, jedna blonďatá, druhá s třešňově rudými vlasy, obě vypadají jinak, ale pro Santiaga jsou bezpochyby naprosto zaměnitelné. Pohrdavě si odfrknu.

„Vážně je tohle muž, se kterým chcete spolupracovat?“ řeknu nesouhlasně premiérovi své země, jehož jsem vždy považovala za velice rozumného člověka.

„Vím, že jeho pověst není zrovna nejlepší, Vaše Výsosti…“ Z telefonní linky se ozve rozpačitý smích. „Ale má spoustu zdrojů a jeho investice mají podporu celého parlamentu.“

„Jeho pověst není jen nejlepší, pane premiére, je přímo ostudná. Podle mého krátkého průzkumu na tom člověku není nic dobrého kromě toho, že má ‚spoustu zdrojů‘,“ pronesu tiše, abych získala čas. Jeho investice mají podporu celého parlamentu je tvrzení, jež mluví za vše.

Beru to jako premiérovo jemné varování. Je to hotová věc. Ačkoliv technicky vzato ten kontrakt ještě musím podepsat já, šla bych proti celému parlamentu, kdybych ho odmítla. Jak to mám ale k čertu dovolit? Co by si pomysleli moji rodiče? Na tom není nic těžkého. Možná zemřeli před mnoha lety – příliš mnoha –, ale otcův hlas slyším v hlavě velice jasně a srozumitelně, jeho nesouhlas, jeho smutek. Tohle je přesný opak toho, co chtěl, a já přísahala, že budu vždy kráčet v jeho stopách.

Svěsím hlavu a opřu si ji o jednu ruku, v té druhé pevně sevřu telefon.

„Nabízí za ten pozemek královskou cenu.“

Připadám si frustrovaně. Není tu žádný král, ani královna. Jsem tu jen já, princezna, která se zoufale snaží zabránit finančnímu krachu království, aniž by musela obětovat kulturní dědictví svých lidí. Ze všech sil se snažím zasloužit si svůj titul, jak by očekávali mí rodiče.

„Ovšem za jakou cenu?“ zamumlám a narovnám se, zírám přímo před sebe. Na zdi naproti visí gobelín, starobylý kousek, který jsem zbožňovala už jako malá.

Zničehonic uslyším hlas svého otce. Nikdy nezapomeň, že jsme Marlsdovenové, a i když nám svět klepe na dveře, musíme se mu otevřít, aniž bychom přišli o svoji nezávislost. Za každou cenu musíme chránit to, díky čemu jsme výjimeční.

„Moje asistentka vám pošle smlouvu, Vaše Výsosti. Kdybyste ji mohla podepsat –“

„Podívám se na ni a ozvu se vám,“ skočím mu do řeči. Nelíbí se mi představa, že někomu takovému bude patřit pozemek v jedné z nejlepších částí města a nezamlouvají se mi plány, které s ním má – na výstavbu pompézního, křiklavého kasina, které promění naše starobylé, kulturní knížectví v přesný opak vize mého otce.

Jsem opatrovatelkou této země – trůn mi patří jen dočasně – a mou povinností je starat se o lidi, jak nejlépe dovedu. Co by řekl můj otec, kdyby věděl, že dovolím něco takového? Ať to aspoň stojí za to. Slyším jeho radu tak jasně, jako by ta slova vyřkl v místnosti. Posadím se rovněji a svírám telefon v rukou.

„Pane premiére?“

„Ano, Vaše Výsosti?“

„Ráda bych se s ním setkala.“ Ať to aspoň stojí za to. Co když ho přesvědčím, aby souhlasil s podmínkami, díky nimž se nám to vyplatí? A pokud se mu moje návrhy nebudou líbit, tak z toho může vycouvat. O ten pozemek zjevně stojí, tak proč s ním nesmlouvat, aby byl ten obchod výhodný pro obě strany?

„To není třeba.“ Samotná ta představa ho šokuje a já chápu proč. Santiagova pověst ho předchází asi tak o tři tisíce fotbalových hřišť. Je to skrznaskrz playboy, proslulý svým nespoutaným životním stylem a množstvím žen, jež projdou jeho postelí.

„Bojíte se, že ho nezvládnu, pane?“

Premiér si povzdechne. „Je to tvrdý vyjednavač.“

„Poradím si s ním,“ zamumlám stroze a očima zalétnu k obrazovce. „Prosím, domluvte mi s ním schůzku, hned jak to bude možné. Děkuju vám.“

Je to jen fotka, ale jeho oči jako by se mi vysmívaly, popichovaly… Zaklapnu víko notebooku a odsunu se na židli. Jestli chce Santiago ten pozemek koupit, musí skákat tak, jak budu pískat – a pokud se mu to nebude líbit, může klidně jít k čertu.

[1] Slovní hříčka vycházející z francouzského idiomu, obecně známého v angličtině. Francouzské slůvko le ménage sice znamená mj. manželství, ale výraz le ménage à trois je jednak manželský trojúhelník, jednak označení sexu ve třech. Takže zde jde o titulek, který má narážet na nezřízený život jistého miliardáře. Poznámka redaktora.

PRVNÍ KAPITOLA

Sluneční světlo zalévá palácové nádvoří bledou září, zatímco sleduju, jak ke mně kráčí muž.

Na tohle – na něho – jsem se připravovala celé dny. Bezpečnostní zpráva ohledně španělského miliardáře byla rozsáhlá a detailní – na mou žádost. V podstatě potvrdila to, na co jsem už přišla sama. Jeho životní styl je uvolněný, lehkomyslný, nestará se o svoji pověst, ani zdraví, ani o lidi kolem sebe. Santiago del Almodovár je typem muže, které nesnáším.

Jeho kroky jsou dlouhé, díky jeho výšce – přes sto devadesát centimetrů –, takže se ke mně blíží příliš rychle. Upírá na mě oči, jež jsou světle hnědé, téměř zlaté jako u vlka, záhadné a pronikavé, jako by mi viděl přímo do duše.

Nasadím na tvář ledově chladný úsměv, napjatý a mírně varovný. Na sobě má oblek. Námořnicky modré kalhoty, bílá košile a sako, košili u krku rozepnutou a bez kravaty. Tady v Sölla Palace je to u hosta až nápadně ležérní vzhled, ale bezpečnostní tým přidal poznámky o tom, že Santiago neuznává téměř žádné zavedené konvence. V duchu uvažuju, jestli to není nástroj, který používá, aby vyvedl lidi z rovnováhy už při prvním setkání a získal tak při vyjednávání výhodu.

Když přijde blíž, čekám klasickou úklonu, kterou si žádá mé postavení. Zastaví se kousek ode mne, s výsměšným úsměvem na rtech, až se mi v břiše roztřepetají motýlci. Zadívá se mi do očí, až se téměř zachvěju. Ovládnu se a napřáhnu k němu ruku v univerzálním gestu.

„Pane del Almodováre, děkuju, že jste přišel.“

„Princezno…“

Vysloví můj titul chraplavým hlasem, vřelým a připalujícím jako barcelonské slunce, na němž se vyhříval jako dítě. Jakmile se svou mnohem větší rukou dotkne mé, sebevědomě a pevně, jeho dotek mi vyšle z konečků prstů tisíce voltů elektřiny do paže a pak do celého těla. Musím vynaložit veškerou sílu vůle, abych nedala nic najevo, ale hned jak to jde, stáhnu ruku a protřepu si prsty.

„Prosím.“ Ukážu ke schodišti. V duchu zasténám. Proč ze všech lidí na mě musí mít takový vliv zrovna Santiago del Almodovár? Je mi čtyřiadvacet a s mužem jsem se ještě ani nelíbala – není snadné vyrazit na rande, když jste jediný přeživší člen královského rodu Marlsdovenů. Ani jsem nikdy nepotkala nikoho, kdo by mě přitahoval.

Možná je to tím, že mi rodiče vybrali manžela ještě předtím, než jsem se narodila. Přáli si, aby se jejich dcera provdala za nejmladšího syna jejich blízkých přátel. Zjistila jsem to krátce poté, co zemřeli, a nejspíš mi to zabránilo v tom, abych si s někým začala. Ještě nikdy se mi z nikoho nepodlomila kolena. Poznám, pokud je někdo pohledný nebo okouzlující, a ráda trávím čas a milými a zajímavými lidmi, ale ještě nikdy se mi nestalo, že bych potkala nějakého muže a přeskočila mezi námi jiskra.

Proč zrovna tento muž?

A proč teď?

Zatnu zuby a připomenu si všechny důvody, proč se musím soustředit. Tento obchodník chce koupit cenný pozemek a postavit kasino na nábřeží našeho starobylého, hrdého velkoměsta, což by ohrozilo vše, co je mi drahé. Musím to zastavit.

„Hezký palác,“ zamumlá, když projdeme obřími zlatými dveřmi se strážci po obou stranách. Jeho kompliment nezní ani trochu upřímně. Je to vtip, pokud nic jiného. Překvapeně stáhnu obočí, protože většina hostů v Sölle je ohromena tisíc let starými místnostmi a grandiózním vybavením, takže chvíli trvá, než se můžeme bavit k věci. Tento muž však oplývá značným bohatstvím, za rok vydělá víc, než je hrubý domácí produkt mé země, takže chápu, že na něj starobylé sídlo neudělalo velký dojem.

V duchu si posměšně odfrknu. Bohatství a luxus jsou jedna věc, ale historie je něco dočista jiného. Kdokoliv, kdo dokáže stát v této velkolepé hale – s jejími zdobnými kamennými řezbami vytvořenými rukama mužů, kteří žili před jedenácti sty lety, s vysokými klenutými stropy a okny z barevného skla, jimiž prosvítá odpolední slunce – a zůstat netečný k její kráse, musí být ignorant té nejvyšší kategorie.

A? Co víc můžu čekat od člověka, který vydělal jmění stavbou kasin, v nichž lidé přicházejí o svoje celoživotní úspory a veškerou naději? Lidé jako můj strýc, který za svou závislost zaplatil vlastním životem. Ta myšlenka se do mne zařízne a na vteřinu mě téměř pohltí panika. Moji rodiče hazardní hry nesnášeli. Představa, že by se tu otevřelo nějaké kasino, byla naprosto nemyslitelná. Co by na to řekl můj otec?

Od smrti rodičů se snažím o jediné, a to aby na mě mohli být hrdí. Snažím se dělat taková rozhodnutí, která ode mě očekávali. Táta by věděl, jak se z toho dostat. Věděl by, jak od toho premiéra odradit. Ještě nikdy jsem si tolik nepřála, aby tu rodiče byli, jako právě teď.

Pevně zavřu oči a rozechvěle se nadechnu. Před očními víčky mi tančí hvězdy. Vidím své rodiče a jejich zklamání a mám pocit, že jsem totálně selhala.

Santiago se ani nepokouší o zdvořilostní konverzaci, zatímco ho vedu velkolepou halou do užší, ovšem o nic méně působivé chodby – po obou stranách visí portréty členů královské rodiny stovky let dozadu. Očima zalétnu ke svým rodičům, když je míjím, a srdce se mi stáhne neustálou bolestí, již cítím dokonce i nyní, sedm let po jejich šokujícím úmrtí. Nedokážu se otci podívat do očí. Vím, že by se mu to nelíbilo. Moje odhodlání ctít jejich památku je v troskách.

Odvedu ho do místnosti, jež byla připravena pro naši schůzku, ale jakmile do ní vstoupíme, uvědomím si chybu. Pokoj není nijak velký a Santiagova přítomnost je tu zdrcující. Pulz mi poskočí, když se k němu otočím. Nejenže je vysoký a s širokými rameny, jako bojovník předstírající, že je pouhý obchodník. Mám navíc pocit, že by dokázal zkrotit lva holýma rukama. Nevím, odkud se ten nápad vzal, ale je dosti znepokojující, a tak ho odsunu stranou. Už jsem viděla spoustu jeho fotek, takže vím, že je pohledný, ovšem nečekala jsem, jaký na mě bude mít vliv.

Protože není jen „pohledný“. Ve skutečnosti existují detaily, jež objektivy nezachytily správně – jizva nad rtem, díky které má mírně hranatý tvar, například, a sprška pih na kořeni nosu. Díky jeho opálení jsou sotva viditelné, ale jsou tam a působí zvláštně divoce a nebezpečně. Vlasy má husté a tmavé, na zátylku se mu mírně vlní, a zatímco na něj zírám, zvedne ruku a prohrábne si je, přičemž mě sleduje těma svýma vlčíma očima, až se mi z toho kroutí žaludek.

„Bude se snažit získat výhodu jakýmkoliv způsobem,“ pověděla mi má nejbližší poradkyně Claudia, která si ho rovněž proklepla. „Dávejte si na něj pozor.“

Její slova se mi vybaví právě včas. U dveří se objeví jeden z palácových sloužících a já se uvolním. Pohled na známou uniformu a tvář mi připomene, kdo jsem a kde se nacházím. Tohle je moje pískoviště, můj palác, moji lidé a on ode mě něco chce: moji půdu.

„Vaše Výsosti.“ Služebná se ukloní a vyslouží si tím od španělského miliardáře další posměšný úšklebek. Zatnu zuby, abych potlačila touhu vymazat mu ten protivný výraz z tváře. „Mohu přinést odpolední čaj?“

Obrátím se ke svému hostovi. „Pane del Almodováre, dal byste si něco k jídlu nebo pití?“

„Pivo,“ prohlásí bez rozmýšlení.

Otočím se na služebnou. „Pivo pro našeho hosta a čaj pro mne, děkuju vám.“

Nemohu ze sebe setřást pocit, že se mi vysmívá. Ukážu na dvě křesla stojící proti sobě před oknem od podlahy do stropu vyhlížejícím na překrásnou řeku Laltussen. Řeka mě obvykle dokáže uklidnit. V životech mých lidí představuje neměnnou konstantu a já v ní nacházím útěchu, když se na ni dívám. Dnes se však zřejmě její krása mine účinkem.

Když se posadí, roztáhne doširoka nohy a pažemi se opře o opěrky.

Instinktivně se schoulím ve svém křesle, kolena i kotníky u sebe, ruce spojené v klíně. Nemohli bychom být odlišnější – on je naprosto uvolněný, nevšímavý k tomu, kde je, prostě je sám sebou. Já se celý život učila, kým musím být – občas uvažuju, jestli vůbec tuším, kdo jsem ve skutečnosti. Kým bych mohla být, kdybych se nenarodila jako princezna? Kým bych se mohla stát, kdyby se ze mě v sedmnácti nestal jediný přeživší člen královské rodiny?

Dívá se na mě pronikavým pohledem, až zapomenu, že je tu na moji žádost.

„Pročetla jsem si váš návrh,“ oznámím opatrně, abych neprozradila své skutečné pocity tónem hlasu. Ničemu by nepomohlo, kdyby poznal, jak moc tu to jeho monstrózní kasino nechci.

„To jsem pochopil,“ protáhne. „A co si myslíte, princezno?“

„Prosím, nemusíte mě tak oslovovat.“

„A jak bych vám měl říkat?“

Nepotrpím si na formality, přesto u tohoto muže váhám nabídnout mu, aby mě oslovoval jménem. Potřebuju veškeré bariéry, které mezi námi dokážu vztyčit. „Většina mých hostů mě oslovuje Vaše Výsosti,“ prohlásím.

„V čem se to liší od ‚princezny‘?“ Z jeho cynického výrazu se mi zkroutí žaludek, takže odvrátím pohled a zrudnu. Řeka je pokojná, klidně se kroutí za oknem. Chviličku ji pozoruju.

„Jsem na to zvyklejší,“ pronesu a přiměju se k němu znovu obrátit, pak si přeju, abych to neudělala, když zjistím, že mi hledí na náhrdelník kolem krku. Nebo níž, do výstřihu šatů? Pulz se mi rozběhne. Nedá se popřít, jaký má na mě vliv. Jako bych dostala ránu elektrickým proudem. Zavřu na okamžik oči, abych se ovládla. Když je znovu otevřu, dívá se přímo na mě.

Rozbuší se mi z toho srdce.

Zaklepání na dveře je vítaným rozptýlením. Vyskočím a vykročím k nim.

Další služebná, tentokrát s tácem. Ukloní se, když mě spatří, ale než může vejít dovnitř, natáhnu ruce, abych si od ní tác převzala. Ignoruju její překvapení, vytrhnu jí ho z rukou a jediným pohybem se otočím. Dveře se zaklapnou, takže zůstanu se Santiagem o samotě.

Odložím tác na stolek, vezmu vysokou sklenici piva a odnesu mu ji, kolena se mi mírně chvějí. V očích má cynický výraz, když si ho převezme. „Děkuju vám, Vaše Výsosti.“

Kdepak. To není o nic lepší. Jeho tón zní stále jaksi rebelsky a ironicky. Na první pohled to vypadá, že mi prokazuje respekt, ale není to tak, jen si mě dobírá.

Vrátím se k tácu, naliju čaj z konvice a pak zvednu šálek s podšálkem. Nesednu si do křesla, je příliš blízko tomu muži. Navíc sezení neodpovídá mému momentálnímu stavu mysli. Místo toho vykročím k oknu a vyhlédnu na řeku a město za ní.

„Ten projekt je… ambiciózní.“ Není to jediné slovo, které mě napadá jako popis jeho návrhu. Nelíbí se mi nic z toho, co plánuje.

„O nic víc než moje ostatní plány.“

„Ano.“ Usrknu čaje. „Vaše výsledky v tomto ohledu jsou značně působivé.“

„Děkuju vám, Vaše Výsosti.“

Další posměch. Záda mám jako pravítko a střelím po něm pohledem, který ani nezakrývá mé vlastní pocity.

„Bude to první kasino v Marlsdovenu.“

„A vy ho neschvalujete.“

V hlavě se mi rozezní poplašné zvonečky. Ví o mém strýci? Nebo jenom hádá? „Proč to říkáte?“ Ozve se jakýsi zvuk, když odloží pivo. Rychlý pohled odhalí, že už ho skoro vypil.

„Vyjednávání už skončilo, vaše vláda je připravená kontrakt podepsat.“

„Je to královská půda. Vláda nemůže schválit prodej bez mého souhlasu.“

„A z tohoto důvodu jste domluvila tajnou schůzku v jedenáct hodin, abyste zabránila velkému, zlému developerovi zničit vaše malebné království?“

Ucítím příval vzteku. Pohrdavě si odfrknu a jsem ráda, že držím šálek, jinak bych mu něco provedla! Ještě nikdy se mnou nikdo nemluvil s tak zjevnou neúctou a cynismem a odporem. A jak může zlehčovat vážnost téhle situace? Z první ruky jsem viděla, co dovede závislost! Vím, jaké zlo šíří místa jako ta jeho kasina. Jestli má jedno stát i v Marlsdovenu, pak ať raději přínosy zdaleka převáží rizika.

„Tohle není žádná tajná schůzka,“ odvětím. „Na mém životě není nic tajného. Vaše jméno je zapsané v mém denním programu.“

Zjevně mi nevěří. „Byl jsem instruován, abych použil zadní vstup do paláce, a byl jsem přiveden zadními dveřmi, kde nebyli žádní fotografové.“

Ucítím příval žáru, protože jeho poznámka je pravdivá. I když tahle schůzka není přímo „tajná“, snažila jsem se ji udržet mimo pozornost tisku. „Chcete, aby vás fotili novináři, Santiago?“

Použiju jeho křestní jméno a uvědomím si jeho chuť ve svých ústech. Začala jsem na něho myslet jako na Santiaga od chvíle, kdy jsem si prohlížela jeho snímky na internetu. Teď už je to jedno, stejně jsme porušili veškerá pravidla etikety.

„Komentoval jsem spíš vaše pocity než svoje,“ odvětil uhlazeně. „Klidně se nechám uvést do paláce jako nějaké ostudné tajemství, ale byla to vaše volba.“

Otevřu ústa, abych to popřela, ale rozmyslím si to. Proč bych se měla stydět za svoje pocity? „Nevidím důvod, proč předkládat vaše úmysly mým lidem, dokud si nebudeme jistí, že se ty plány uskuteční.“

Natáhne se pro pivo, napije se a pak skleničku vrátí na stůl. Jediným elegantním pohybem se zvedne a vykročí ke mně dřív, než mi plně dojde, co dělá. Nemám čas připravit se na jeho blízkost. Z jeho kolínské se mi rozbuší srdce, musím se zhluboka nadechnout, abych zachytila tu omamnou mužnou vůni.

Všechny hormony v mém těle tancují.

„Váš premiér mé plány podporuje.“

„Přirozeně. Hodláte tu utratit miliardy dolarů. Samozřejmě že je pro.“

„Vás to ale nezviklá?“ zeptá se a rozhlédne se po paláci, jako by chtěl zdůraznit bohatství, které mi leží u nohou. Kdyby jen tušil! Naše malá zemička ani zdaleka neprosperuje. Privatizace většiny našich státem vlastněných podniků krátce po smrti mých rodičů, když jsem byla příliš mladá, nezkušená a zlomená žalem, než abych chápala, co se děje za mými zády, vedla k tomu, že většina našich příjmů putuje zahraničním společnostem.

„Prodat královskou půdu je obtížné,“ zamumlám, když si vybavím lekce, které jsem brala v sedmnácti. „Jakmile je prodaná, je pryč. Všechno musí být domluvené tak, aby výhody pro zemi převážily ztrátu takových pozemků.“

Přimhouří oči. „Podle vás to kasino nezařídí?“

Ne. Kasina jsou nebezpečná. Potlačím tu myšlenku, protože vím, že by bylo zbytečné spoléhat se na soucit a pochopení tohoto muže. „Myslím, že by mohlo,“ pronesu s drobným nadzvednutím ramen. Rozbuší se mi srdce, když se přiblížíme k jádru mých argumentů. Nějak mě k tomu dovedl, aniž bych si toho všimla. Chtěla jsem ho okouzlit, ohromit ho historií naší země a kulturní důležitostí, strhnout ho na naši stranu. Jenomže on to všechno prohlédl a přešel přímo k jádru věci.

„Pak si promluvíme, princezno. Co ode mě potřebujete?“

DRUHÁ KAPITOLA

Co od něho potřebuju?

V ústech mi vyschne, zatímco se snažím vymyslet nějakou odpověď. V hlavě mám prázdno, vnímám jen jeho, jeho tělo se zmocní všech mých smyslů. Takže místo abych se soustředila na jednoduchou záležitost, toužím se ho dotknout, chci se přesvědčit, jestli jsou ty jeho svaly na hrudi tak pevné, jak si představuju.

Co se to se mnou kčertu děje?

Za celý svůj dospělý život jsem kvůli žádnému muži nebláznila, a přesto tu stojím, s člověkem, na něhož potřebuju použít veškerý svůj důvtip, ale měním se v blábolajícího pitomce.

„Projdeme si váš návrh?“ nadhodím.

„Copak to právě neděláme?“

„Myslím důkladně. U stolu, s dokumenty. Bude pro mě jednodušší vyjádřit své obavy.“

„To můžeme,“ souhlasí a v tu chvíli si uvědomím, jak moc tenhle rozhovor ovládá. „Ale nejdřív bych byl rád, abyste vyjádřila své obavy vlastními slovy. Hned. Ve zkratce.“

„Vy mi rozkazujete?“ Nadzvednu na něho obočí.

„Ach, to by mě ani nenapadlo, Vaše Výsosti,“ odpoví s náznakem pobavení. „To vy tu velíte.“

Znovu mi zrudnou tváře. „Nejste jako lidé, s nimiž se obvykle setkávám.“ To přiznání mi unikne ze rtů, než ho můžu zastavit.

„To si dovedu představit.“ Znovu za tou banální větou ucítím pohrdání.

„Což znamená?“

„Že vaši obvyklí hosté jsou velice pečlivě vybíraní lidé.“

Slyšitelně lapnu po dechu. „Pane del Almodováre –“

„Santiago,“ přeruší mě, a jestli se mi líbila chuť jeho jména v mých ústech, zbožňuju, jak zní mým uším. Vyslovuje ho se španělským přízvukem, samé slunce a koření. Žaludek se mi z toho stáhne.

„Myslím, že jsme vykročili špatnou nohou,“ špitnu. „Neznáte mě a já neznám vás. Nejste tu, abyste mě poznal, a já netoužím poznávat vás. Záleží mi jen na mé zemi a na účinku, které bude mít to vaše obří kasino na region.“

Podívám se na něho přimhouřenýma očima, s roztřeseným dechem. Před očima mi bleskne tvář mého otce a žaludek se mi stáhne panikou. Byl by ze mě zklamaný. Kéž by existoval nějaký jiný způsob! „Takže bychom se možná měli vyhnout veškerým osobním poznámkám a přejít k tomu kontraktu, jak jsem navrhovala.“

„Jste si jistá, že se chcete vyhnout veškerým osobním poznámkám?“ zeptá se uhlazeně. Při jeho slovech ucítím příval žáru, nejdřív dole ve slabinách, odkud se šíří do celého mého těla. Prsa mám naběhlá a těžká, bradavky trčí proti krajkové látce podprsenky. Odvrátím se od něho. Kousek po kousku ničí moji obranu. A co je horší, ani nevím, jestli se mu chci ubránit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dohoda s miliardářem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.