Žena
bohyně i čarodějka

Iva Justychová

Žena bohyně i čarodějka

Iva Justychová

Text © 2022, Iva Justychová

ivanajustychova@centrum.cz,

Ilustrace © 2022, Petra Beránková

Obálka a ilustrace © 2022, Viktorie Kubová

https://www.vegetcentrum.cz

1. vydání © 2022, Lukáš Vik – E-knihy hned

ISBN ePub formátu: 978-80-7536-353-4 (ePub)

ISBN PDF formátu: 978-80-7536-354-1 (PDF)

Konverze do elektronických formátů:

Lukáš Vik

Úvod

Tato knížka je o životě, o ženě, o lásce, o touhách a vášních, o životních prožitcích a také o příležitostech a možnostech, které jsme mnohdy my, ženy, nechaly ležet ladem jenom proto, abychom byly dokonalé a stále pro ty druhé připravené.

Proč?

Bylo nám to tak předáno?

Možná?

Anebo jsme jen nevěděly, že to může být jinak?

I to je možné.

Ženská síla se probouzí, stále ve více z nás, v ženách i v mužích, a začíná si uvědomovat svou skutečnou podobu. Procitáme, ještě to není naplno. Stále v nás doznívají rady a odkazy našich předků i předkyň a my si jen dovolujeme pomalu otevírat oči a vidět i to, co zatím bylo naším zrakům skryté.

V knížce jsou různé ženské příběhy, odpovědi, náhledy, rozjímání, vhledy a úvahy. Možná i TY, milý čtenáři, bez ohledu na to, zda jsi žena či muž, se můžeš do těchto slov začíst. Je možné, že právě Ty dostaneš odpověď na to, co se i Tobě v životě událo, ať už jsi v těle ženy a náhled jiných žen Ti bude blízký, anebo v těle muže a máš příležitost nahlédnout pod pokličku ženského tvoření i stvoření a zároveň se seznámit s tím ženským archetypem, který se i v Tobě ukrývá a probouzí.

Žena
Kdo a co je žena?

Mnohé ženy přijímají „nějakou“ svoji roli tak, jak jim je předávána jinou ženou či ženami. Ženami jejich rodu nebo ženami vyskytujícími se v jejich okolí. Někdy je „role“ ženy „nabízena“ společností a některé ji tak berou za svou. A tím je i společnost jako taková utvářena a pak to vypadá, že to není možné jinak.

Jindy žena ví své, je v souladu se sebou samou, s přírodou, s rytmy Matky Země a cykly tajemné Luny. Dovolí si vnímat a cítit, zkrátka být. Být tou, kterou je. Krásnou, roztodivnou, náladovou, citlivou, vnímavou a tajemnou. Žije v harmonii s pocity a naslouchá svému vnitřnímu hlasu, své intuici, rozmlouvá s přírodou i se všemi živly. Cítí se jako Bohyně, která si je s láskou vědoma svého bohatství.

A to se pak většinou taková žena liší od nároků a potřeb daných společností. Odmítá být výkonným strojem na děti či plnění jakýchsi povinností, které jí někdo určil za její „ženské“ povinnosti. A ona je tak má přijmout.

Žena si nese v sobě také úžasnou sílu, „čarovnou moc“, kterou když objeví, tak prostě ví. Nemá potřebu se omlouvat za to, kým je, žije naplno a dovolí si být i ta divná, jiná, odlišná – divoška. Svůj život miluje a věnuje se tomu, co jí činí radost. Rozdává se svou tvořivostí a ví, že je tou, která je plodná, má, co ze sebe dát Zemi, se kterou žije v souladu. Její „děti“ a „díla“, jsou nádherná a prospěšná, jak pro ni, tak pro ostatní.

Z Wikipedie

Žena je dospělý člověk samičího pohlaví. Slovo žena se používá pro označení pohlaví člověka nebo role ve společnosti. Člověk opačného, tzn. samčího pohlaví je muž. Žena, která porodila dítě, je matka. Dítě samičího pohlaví je dívka, i když tento termín se užívá i pro mladé ženy.

Symbol pro planetu Venuše se zároveň také používá v biologii pro označení samičího, a tedy i ženského pohlaví. Je to stylizované znázornění zrcátka bohyně Venuše – kolečko s malým křížem ♀. Symbol reprezentuje také ženskost a ve středověké alchymii označoval také měď. Alchymisté vytvořili tento symbol z kolečka představujícího duši nad křížem znázorňujícím hmotu.

Již od pravěku měli muži a ženy rozdílnou roli ve společnosti. V lovecko-sběračských společnostech ženy měly téměř výhradně na starosti sbírání rostlinné potravy, kdežto muži lovili pro maso. Protože ženy tedy musely mít velmi dobré znalosti života rostlin, většina antropologů si myslí, že to byly ženy, které vedly neolitickou revoluci a staly se tak prvními průkopníky zemědělství.

Během starověku a středověku se ženy staly většinou podřízenými ve vztahu k mužům a vykonávaly především práce spojené s udržováním domu a výchovou dětí. Výdělek zajišťoval především muž.

Během 20. století většina zemí umožnila volební právo žen a změněné ekonomické podmínky v nich umožnily a podporovaly nezávislost žen. Ačkoli většina žen se stále stará o děti a domácnost, jejich role už není tak vyhraněná.

Pohádka začíná

JEDNO bylo ve VŠEM a VŠE bylo JEDNO.

Jedno bylo velmi hravé a rozhodlo se poznat samo sebe skrze Všechno a začalo tvořit.

Vytvořilo Boha a Bohyni, Muže a Ženu a hrálo si dál. Bohové a Lidé byli na počátku hry Jedním a Vším.

Jedno pozorovalo svůj výtvor a radovalo se, jakou krásnou hru si vytvořilo, kochalo se pohledem na Božství a Lidství. Tato hra neustále vycházela z toho, že Vše je Jedno.

Božství dostalo dar vědomí nesmrtelnosti a v jejich esenci bylo Lidství. Lidé dostali dar Božství do každé buňky svého těla a byli si toho vědomi, ale esence nesmrtelnosti jim byla odebrána z jejich vědomí, pouze z vědomí, ale byla součástí Božství, které v sobě nesli.

Vše bylo zcela jednoduché, Bohové žili společně s Lidmi a hráli si. Stejně tak si hrál Muž se Ženou a zároveň Žena naslouchala s radostí Bohyni a Muž Bohu. A Jedno se radovalo ze svého výtvoru a z této radosti vznikala další krása v podobě Přírody, z jejíž spanilosti se radovalo Božství i Lidství. A zase se hra zdála být úchvatnější a zajímavější. Hojnost Přírody byla v souladu s plodnou silou Lidí i Bohů.

Jedno se radovalo a objevila se božská jiskra, že by bylo krásné, kdyby si Bohové i lidé tvořili sami pro sebe a podle sebe, aby jim Jedno nemuselo tvořit Všechno samo.

A tak Jedno vytvořilo krásnou, záhadnou, tvořivou Mysl, která si také hned s radostí začala s ostatními hrát.

Žena, radost,

úcta a vznešenost

v každé době,

v každém ženině slově

můžeme vnímat její srdce

a zároveň i Matku Zemi,

kterou zde mezi lidmi

zastupuje, jako Bohyně,

Prostitutka i Hokyně.

Tolik síly v sobě mnohdy ukrývá,

když se blahem jiných zabývá

a na sebe pak zapomíná,

je si nevěrná,

a přesto nádherná, živá a rozmanitá

je Žena, Bohyně i Pramatka

všech nás, co na Zemi žijeme

ještě mnohé o ženě vůbec nevíme,

a to i my, Ženy, ve kterých Síla stále dříme.

Je tady ten čas, už se probouzíme!

Jsou v nás

RŮZNÉ ARCHETYPY, BYTOSTI, případně představy všelijakých rolí… Některé rády ukazujeme a hrajeme a za jiné se stydíme a za další se schováváme, maskujeme se a bojíme se být tím, kým jsme, protože…

…například takový archetyp prostitutky. Tato role je zcela běžná. Není to žena, která by jen prodávala rozkoš a své tělo. Je to žena, která zaprodává talenty, schopnosti, intelekt, a přitom má obavu, že není dostatečně dobrá, aby si vytvořila život podle sebe.

Vykonává to, co se od ní chce a výměnou pak něco „občas může“, ale až poté, co si odpracuje své „ženské povinnosti“, „mateřské povinnosti“, „manželské a milenecké povinnosti“ a všechny ostatní povinnosti, které vzala za své. Pak se může na chvíli věnovat sama sobě, než se zase „bude muset prodávat“.

Proč?

Které typy žen se Ti nelíbí?

Co na sobě nemáš ráda?

Máš pocit, že Ti něco chybí?

Co Ty a láska?

Pohádka pokračuje

Mysl věděla, že je úžasná i obdivuhodná a okamžitě se skamarádila s Lidmi, kteří ji velmi obdivovali. Bohové si zachovali svoji Božskost a jen se dívali na tu zajímavou hru, kterou tady i pro ně trochu tajemná Mysl, začala hrát. Pozorovali její schopnost nabízet Lidem stále nové a nové příležitosti, JAK si hrát a tvořit. A najednou, kde se vzalo, tu se vzalo, vstoupilo do této hry ještě něco jiného, jakási rozlišnost a specializace každého Člověka, zvaná Ego.

A teď to teprve byla zábava. Tolik možností, schopností, talentů a s tím i příležitostí, které se variabilností Ega začali objevovat. Bohové jen zírali, co všechno se to děje. Byli si vědomi svého Božství a najednou se cítili od Lidství poprvé trochu odděleni. Lidé je už nevyhledávali, měli jinou, velmi pestrou zábavu, a tak se Bohové ani Lidem nijak nevnucovali. Jen někteří Lidé si i nadále udržovali svůj vztah s Božstvím, a tak nějak tušili, že Mysl a Ego nemají to, co má v sobě Božství.

Jedno toto všechno pozorovalo a stále vědělo, že vše je Jedno a Jedno je ve Všem. V celé této hře se Jedno odráželo, ve hře Mysli, Ega i ve hře Božství a Lidství, stejně tak i ve hře mezi Mužem a Ženou.

Najednou se Jedno stalo opět Vším a Vše bylo možné, a tak narůstal velký počet dalších a dalších her, až vznikla soutěž, a to teprve dostalo pořádné grády. Mysl i Ego udělalo své a mnozí Lidé se snažili porazit jiné Lidi, pak i začala soutěž mezi Muži a Ženami a Jedno se začalo rozdělovat, třídit a formovat do různých skupin. A zase to byla krásná a úchvatná hra a všechny to bavilo.

A tak Mysl předvedla další svoji sílu v podobě Moci. Nabídla lidem možnost „mít Moc“. Božství toto všechno pozorovalo společně s některými Lidmi a přestalo se radovat z této hry, ale stále zůstávalo mimo jakékoliv dění a nechalo to na Lidech, aby si sami rozhodli, co si vyberou.

Stejně tak k tomu přistupovalo Jedno. Stále vědělo, že Vše je Jedno a Jedno je ve Všem, a tak pozorovalo i nadále s radostí svůj výtvor a vnímalo, jak se neustále rozrůstají další a další možnosti a Svět je velmi variabilní.

Soutěžilo se, dokazovalo se, přibyla „snaha“ a Lidé si začali konkurovat, stále se nacházely různé možnosti, jak dělat něco ještě lépe, a ještě více zdůraznit svoje vlohy. Tato soutěž přinesla Světu potřebu odměny. A tak, když někdo někoho porazil, stal se Vítězem a na Vítěze čekala odměna. Někdo byl velmi schopný a vítězil stále víc a vlastnil mnohem více odměn než někdo jiný. Společnost se začala rozdělovat na ty schopné a neschopné.

Schopní si vytvořily svoje vlastní společenství a vymysleli, že ty neschopné budou motivovat tím, že jim dají možnost se zlepšit. A tak je přijali do svého týmu, aby jim byli blízko a mohli od nich odkoukat ty jejich schopnosti, ale zadarmo jim je nedali, to ne. Museli si je zasloužit svojí službou pro ty schopné. Právě v tu chvíli ti schopní pocítili, že mají velkou Moc a ve své Moci si mohou s těmi méně schopnými, vlastně dělat cokoliv chtějí.

Božství se jen dívalo a užívalo si svého Božství naplno, nechalo Lidi, kteří neměli zájem uvědomit si, že jsou také ve spojení s Božstvím, aby si žili podle svých představ. S Božstvím zůstali ve spojení jen někteří Lidé, kteří měli pocit, že tato hra Mysli a Ega je pěkně vypečená, a že se jim nelíbí, a tudíž ji hrát nepotřebují. Jen pozorovali Svět kolem sebe. A ten Svět se neustále měnil. Přibývalo těch, kteří po něčem toužili a sloužili té hrstce Mocných, kteří je začali vykořisťovat a otročit.

Mysl pozorovala své dílo a byla moc spokojená a společně s Egem rozehrála další hru. Těm Mocným začala namlouvat, že mohou mít ještě víc, když porazí některého jiného „Mocného“, v tu chvíli se stane Vládcem i jeho Lidu. A protože Mocní toužili mít ještě větší Moc, vliv, sílu či nadvládu, pustili se do toho, až se ukázalo, kdo je „Nejmocnější“. A tak začala vláda jednoho. A tomuto jednomu patřili všichni. Tento jeden měl Moc a rádkyni Mysl i velmi silné Ego.

Jedno vidělo Všechno a dívalo se, čím Vším se stalo. Vnímalo Božství, Lidství, Mysl, Ego i hru o Moc. To je zajímavé, co Všechno může vzniknout z Jednoho, řeklo si a užívalo si to Všechno, čím se Jedno stalo. Vnímalo Božství i vědomí Lidí, kteří byli s Božstvím ve spojení, dívalo se na toho jednoho, který si myslel, že má naprostou převahu nad Vším a smálo se tomu, jak byla tato podoba jednoho bláhová. Dívalo se na Mysl, jak se ani nemusí snažit, a přesto přichází s dalšími a dalšími nabídkami a proměnami lidského Ega. Pozorovalo Ženy

a Muže, jak se hledají a nacházejí rozdíly mezi sebou a pak zase cestu k sobě navzájem. A rozhodlo se, že do Světa vyšle Lásku.

A co se stalo? Stalo se.

Každý má svoji cestu životem,

někdo se vydá přímo do srdce

a jiný stojí jen za plotem,

bojí se doteků a blízkosti,

a přitom touží po pozornosti.

Proč tedy schovávat lásku za vrátka,

proč rozbalovat jen jakási pozlátka?

Pozlátko je jen další ohrádka,

která nás od srdce i od lásky oddělí,

a my se pak necítíme celiství.

Vše je jednoduché,

naslouchejme srdečnímu hlásku,

objevíme sebe i lásku.

Konec pohádky?

Láska vstoupila do života Lidí i Bohů. Bohové ji cítili již dlouho předtím a dali ji pocítit i těm Lidem, kteří zůstali s Božstvím ve spojení. Láska byla jejich přirozeností, a tak jen dál prožívali naplno své Božství a žili teď v Lásce mezi sebou navzájem s Lidstvím, které žilo v souladu s Božstvím.

Ve chvíli, kdy si Mysl uvědomila Lásku, pocítila, že je nutné změnit taktiku, a tak Lásku představila i Lidem, ale každému ji nabídla svým vlastním způsobem. Někomu jako potřebu si ji zasloužit. Láska s Myslí nepotřebovala soutěžit, ani necítila nutnost být od ní představena Lidem, jen si tak krásně vplula do jejich Životů a provoněla celé Žití nádechem Bytí.

V tu chvíli si někteří uvědomili, že jejich Život je příliš svázaný, anebo zahnaný do kouta, tlačený k něčemu, co vlastně nechtějí. Láska jim přinesla nádech Svobody, možnost i právo volby a vlastního rozhodnutí, a to se Mysli nelíbilo, a tak přidala Lidem Čas. Měla pocit, že má vyhráno, že vše bude ohraničeno a Lidé se budou snažit, aby vše ve správný Čas vykonali. Začal závod s Časem a najednou na Lásku nebyl ten správný Čas. Všichni se snažili zajistit si vše v Čas, aby někam nepřišli pozdě a něco jim neuteklo nebo na něco už nebylo příliš pozdě. Díky Času měla Mysl další naprosto jedinečný nápad a obdarovala Lidstvo Strachem. A bylo to. Teď to teprve dostane pořádný náboj, říkala si. A dokonce i ten jeden Mocný se začal bát, aby o to, co má, nepřišel. Ženy se bály, aby je jejich Muž nepřestal milovat, ti málo mocní se báli, aby nepřišli o práci, kdyby se náhodou někomu znelíbili a vznikl boj a válka. Mezi Lidmi, mezi Mužem a Ženou, mezi Lidmi a Božstvím, které najednou začali Lidé obviňovat, že to nechalo zajít tak daleko, pokud tedy někdy nějaké Božství existovalo.

Láska společně s Božstvím a pár Lidmi přinášela Klid, Harmonii a Rovnováhu. Strach zase přinášel Obavy, Nemoc a Smrt. Ano, do Života Lidí vstoupila Smrt. Bohové se snažili poukázat u Lidí na jejich Božskou podstatu, kterou mají v každé buňce svého těla, ale Lidé málo věřili, že je to možné, a tak se strachovali, kdy umřou. Mysl jim dávala mnoho podnětů, takže už se nevyznali v tom, co je Pravda a co je Lež. Někteří obhajovali to, že je třeba se Smrti a vlastně každé Změny bát a jiní zase přinášeli zvěsti o tom, že Smrt ve skutečnosti je jen pokračováním.

Jak to je?

Jedno se dívá na to Všechno, čím se neustále stává. Dívá se a ví, že je všechno v pořádku tak, jak to je. Má radost ze své tvorby, kdy na začátku vytvořilo Božství a Lidství. Božství si je od začátku vědomo své Božské podstaty i své nesmrtelnosti a Lidství ne. Je to krásná hra, říká si Jedno. A má radost, že se odráží ve Všem a samo sebe poznává skrze Všechno, což by nebylo, kdyby na začátku nebylo Vše Jedno.

Co přijde teď?

Tohle není konec. Konec je jen dalším začátkem.

Tak možná, že si teď zahrajeme „Mnoho povyku pro Nic“, kdy na začátku je Nic, ze kterého vznikne Všechno, aby na konci zase Všechno zaniklo a bylo Nic.

Nekonečné příběhy
Byl to jen sen?

Jsou tu samá zvířata, a jejda tady je kočka s koťaty, kde se tu proboha zase vzala. Další přírůstek. Kam s ním? Co tomu řekne manžel. Ten bude mít zase spoustu keců, že si sem tahám další kočky.

No, jo, ale tady přeci nebydlíme. Já jsem v domě svých rodičů, ale oni tady už nejsou a jsem tu já a zvěřinec. Jsou tu všechna zvířata, která chci ochránit a zachránit.

A volá na mě manžel.

Nejdřív musím někam odnést tu novou kočičí rodinu. Mámu s dvěma koťaty. Beru košík, který se tam jen tak povaluje a dávám je do něj. Jdu dolů po schodech do sklepní místnosti, kde jsme dřív normálně bydleli. To už je tak dávno. A cestou se mi vrací vzpomínky na dětství.

Pod schody je malá místnost, tam je nechám. Jenomže teď je tam místo ní jakýsi kanál, kterým přitéká voda a všude je spousta různé havěti. Já tady ty kočky nechat nemůžu, no jo, ale kam s nimi?

Už zase na mě volá manžel a něco chce. Rozčiluje se, kde jsem.

Rychle, musím s nimi honem něco udělat nebo se zase pohádáme. A to fakt nechci.

Pokládám košík na zatím suché místo, ale koťata jsou najednou trochu větší a vylézají z košíku ven. Já je nestíhám pochytat, to přeci nemůžou, vždyť se utopí anebo je sežere ta obluda, co vylézá z kanálu. No a je to. Jedno se mi ztratilo. Vůbec nevím, kde je, hledám ho, jsem zmatená a ztrápená, tolik mu chci pomoci a zachránit ho, ale ztratilo se. Košík s ostatními beru k sobě, tady je nenechám, to tedy ne…

Najednou se všechno ztrácí a já se probouzím. Byl to jen sen. Není mi z něho dobře. Ležím ve tmě. Jsem zpocená a srdce mi tluče jako splašené. To je to jediné, co teď vnímám. Své srdce, které běží jako o závod. Mám pocit, že mi snad vyskočí z hrudi.

Chce na sebe upozornit?

Mám srdce.

A v něm spoustu místa pro všechny ostatní, které mám potřebu ochránit a zachránit. Pro ty slabé, které chci mít pod kontrolou a pomáhat jim, protože já jsem ta silná a dokážu to. Vždycky dokážu, cokoliv chci. Mám život ve svých rukách a …,

Opravdu?

Tohle je můj život, který žiji?

Proč to všechno vlastně dělám? Proč pochybuji o druhých? Proč mám potřebu všechny zachraňovat jako v tom snu?

A teď si vzpomínám na ten sen, že se mi tam jedno kotě ztratilo, asi se utopilo nebo ho něco sežralo. Já ho nezvládla ochránit. Je mi z toho blbě, i když to byl „jenom“ sen.

Opravdu to byl jen sen?

Co když to byla prostě skutečnost, realita, kterou prožívám někde jinde? Nebo jsem si jí vytvořila pro příště.

A už to jede. Jedna myšlenka za druhou se mi nabízí a je tady tolik variant a scénářů, co by, kdyby…

A najednou se zase ozve svým tlukotem srdce a já ho vnímám a sladím s jeho tlukotem i svůj dech. Pomalu se uklidňuji a najednou mám pocit, nebo snad slyším nějaký hlas, který říká, že je to na mě, že se můžu rozhodnout tak, jak chci právě teď. I o tom, co je už za mnou.

Vracím se na začátek snu.

Vidím všechna ta zvířata a kočku s koťaty a slyším manžela, jak na mě volá.

A co teď?

Opravdu můžu, cokoliv chci?

Neumím si to ani představit, že by to tak být mohlo. Ale už jsem o tom slyšela, že to tak funguje.

Ve své představě beru košík do rukou a dávám do něho kočku s koťaty a váhám, ale můžu si představit, cokoliv chci. Takže moje představa je, že zvířátka někoho mohou potěšit, že existuje někdo, kdo z nich bude mít radost. A najednou v mé představě košík i s koťaty zmizel. A stejně tak zmizela i ostatní zvířátka. A já se dívám sama na sebe jako na malou holku, které maminka říká: „Ty jseš taková kočičí máma, viď?“

A to moje malé já přitakává se slovy: „Když já chci, aby se všichni měli rádi a nikdo nikomu neubližoval…“

„Jo, to budeš mít holka v životě hodně těžký,“ odpovídá maminka.

A v tu chvíli vnímám, že ta malá svěsí ramena, jako by na nich nesla náklad příliš těžký na to, aby ho unesla. A rozpláče se.

Maminka ji obejme a říká: „Neboj, ono to nakonec dobře dopadne.“

A já se dívám na sebe jako na malou holku a na mámu, která drží v náručí snad i mě, tu velkou. A najednou cítím to krásné teplo, které mezi námi proudí. A uvědomím si, že mi máma neskutečně chybí. Že to já jsem to opuštěné a topící se kotě, které chce sežrat obluda.

V tu chvíli se na mě, na mě na tu velkou, máma podívá a říká: „Já jsem tady s tebou pořád a Ty jsi pořád moje malá holčička, kterou ráda vezmu do náruče.“

A já najednou bulím a hlavou mi jede spousta myšlenek, které mi nejdřív říkají, že nemůžu brečet, že mám spoustu povinností a že a že…, a pak zase sama sebe lituji a ptám se sama sebe, proč právě já se cítím tak, jak se cítím… a co mám dělat, abych se cítila líp….

A najednou slyším mámu, jak říká: „Každý má svoji mámu, nemusíš být mámou celému světu, má milá.“

A zase je tu ten tlukot mého srdce. Ležím v posteli a pláču. Ale tentokrát to je úleva a jako by ve mně něco říkalo: „Už dost!“, ale ne toho pláče, už dost kontroly nad druhými.

Každý má svoji maminku, nemusím ji nikomu nahrazovat.

Jsem.

Jsem tady i tam,

všechny prožitky si naplno užívám,

nespěchám, nechvátám,

dávám vale starostem a lopotám,

a jen si užívám sebe sama

a to že jsem,

ve volnosti a svobodě,

v dobré pohodě,

na souši i ve vodě,

nic nenechám náhodě,

vše je krásně synchronní,

a radost můj život provoní.

Žena
MATKA ostatních, ochránce, zachránce

Toto je jedna z mnoha rolí, které ženy rády hrají. Role velmi častá a oblíbená. Nejen u žen, ale i u jejich okolí. Ale není pro každého. Ani v případě ženy, ani v případě jejího okolí. A tak se často stává, že právě tato role ženu připraví o sílu, o chuť do života, o manžela, o děti, které byly doposud smyslem jejího života.

Žena, zraněná a zklamaná se probouzí. Nechápe, co se děje, co dělá špatně, co má změnit a proč se jí to děje.

Přichází slůvko „PROČ“ se to děje právě mně? Vždyť já se o všechny tak ráda starám, věnuji jim svůj čas, lásku, péči a oni se mi takhle odvděčí?

Co se to stalo?

A co teď?

Vždyť já jsem sama. Nemám se o koho starat, komu prát, vařit, zašívat, žehlit, koho opečovávat, komu nařizovat budíka a s kým si povídat.

Co mám dělat?

Vždyť já si bez nich neumím svůj život ani představit.

Děti zmizí do svých životů, manžel si najde milenku, z práce tuto ženu propustí, rodiče, starší příbuzní a kamarádi zemřou a ona je tu teď najednou sama, cítí se opuštěná, odvržená a je jí smutno.

Tolik se snažila druhým jejich život zpříjemnit, dělala pro ně všechno, co jim na očích viděla i všechno, co oni sami ani nevěděli, že vlastně chtějí.

Vždyť ani nežila svůj vlastní život.

A je to tady….

A čí život tato žena doposud žila?

Její odpovědí bývá – „No žila jsem ráda pro ty druhé, měla jsem radost, že jsou spokojení a nemusejí se o nic starat, mají svůj komfort a mohou se věnovat svým zálibám a práci. A teď už mě nepotřebují a můj život nemá žádný smysl…“

A co teď? Co teď tato žena chce?

V prvních chvílích chce vrátit to, co bylo. Ale to není možné, protože její okolí s ní tuhle hru už hrát nechce. A tak se některá vrhne do jiné „charity“, protože prostě její potřeba být potřebná jí natolik válcuje, že se neudrží. A odmítá být jen sama se sebou nebo pro sebe. Je možné, že po čase se dostane do stejné situace, kdy zjistí, že už je „nepotřebná“, nebo třeba onemocní, aby měla opravdu už příležitost být sama se sebou a naprosto vnímat své vlastní potřeby a naučila se také „přijímat“.

Někdy se žena chvíli trápí, pak se zlobí, a nakonec přijme to, co je a uvědomí si, že to, co se stalo, je nádherný dar, kterým ji život obdaroval a ona konečně může žít sama pro sebe a za sebe. Život ji obdarovává dál a najednou tato žena rozkvete a vidí i nové možnosti, které jí život nabízí. Ona si uvědomí, že má možnost volby, že je svobodná a ostatní také. A tak to vlastně vždycky i bylo, jenom to odmítala vidět a žít.

Nekonečné příběhy
No, chápete to? Já, ne!

Já svoji dceru miluju, chci pro ni to nejlepší a představte si, ona mě odmítá. Vůbec mě nechce vidět a zakazuje mi, abych se stýkala s vnoučaty. A přitom vůbec nic nestíhá a potřebuje moji pomoc. A já tu přeci jsem pro ně, tak to má být. Jsem máma a babička.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žena bohyně i čarodějka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.