Host

Jade City

Copyright © 2017 by Fonda Lee

This edition published by arrangement with Little,
Brown and Company, New York, New York, USA

All rights reserved

Cover picture from open sources

Maps by Tim Paul Illustration

Translation © Filip Drlík, 2022

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2022
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-1225-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-1226-3 (ePUB)

ISBN 978-80-275-1227-0 (MobiPocket)

Tato kniha je literární dílo. Jména, postavy, místa a události v ní obsažené jsou výtvorem autorčiny představivosti nebo jsou užité fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Mému bratrovi

1

Dvojí štěstěna

Dva budoucí zloději nefritu se potili v kuchyni Dvojí štěstěny. Okna do restaurace byla otevřená, a hosty uvnitř tak zkraje večera příjemně ochlazoval vánek od moře, v kuchyni však byly jenom nástropní větráky, které se celý den otáčely bez valného účinku. Léto sotva začalo a Žanlung už připomínal člověka po milování — upoceného a nasáklého tělesnými pachy.

Bero a Sampa, dva šestnáctiletí hoši, se po třech týdnech plánování rozhodli, že dnes večer změní svůj život. Bero měl na sobě tmavé číšnické kalhoty a bílou košili, která se mu nepříjemně lepila na záda. Bledý obličej i rozpraskané rty měl strnulé zadržovanými myšlenkami. Odnesl tác špinavých sklenic ke dřezu a odložil ho, osušil si ruce utěrkou a naklonil se ke svému komplicovi, který nádobí oplachoval hadicí a skládal do odkapávačů.

„Zrovna je sám,“ zašeptal Bero.

Sampa zvedl hlavu. Byl to Abukejec — s měděnou kůží, hustými rozcuchanými vlasy a mírně baculatými tvářemi, které podtrhovaly jeho andílkovský vzhled. Rychle zamrkal a otočil se ke dřezu. „Směna mi končí za pět minut.“

„Musíme to udělat hned, keku,“ řekl Bero. „Naval to sem.“

Sampa si otřel ruku o tričko a vyndal z kapsy malou papírovou obálku. Rychle ji vložil Berovi do dlaně. Bero zastrčil ruku pod zástěru, zvedl prázdný tác a vyšel ven z kuchyně.

U baru požádal vrchního o rum s chilli, limetkou a ledem — Šon Žudonruovo oblíbené pití. Bero nápoj odnesl, odložil tác a zastavil se u prázdného stolu u stěny, zády k jídelně. A zatímco předstíral, že stůl utírá, vysypal do sklenice obsah papírového sáčku. Prášek zašuměl a rychle se rozpustil v jantarové tekutině.

Bero se narovnal a došel k rohu barového pultu. Šon Žu stále seděl sám, hromotluk nacpaný v malé židli. Zkraje večera si k němu přisedl Maik Kehn, ale k Berově úlevě se po chvíli vrátil do boxu na protější straně ke svému bratrovi. Bero přistavil sklenici před Šona. „Na účet podniku, Šon-žene.“

Šon si nápoj vzal a ospale přikývl, aniž zvedl hlavu. Byl pravidelným zákazníkem Dvojí štěstěny a pil hodně. Lysina uprostřed jeho hlavy se pod lampami restaurace růžově leskla. Bero si nedokázal pomoct a zadíval se o něco níž, na tři zelené pecky v jeho levém uchu.

Odešel dřív, než ho mohl kdokoli při zírání přistihnout. Bylo nepochopitelné, že takový otylý starý opilec byl Zelená kost. Šon nosil nefritu samozřejmě jenom trochu, ale ať byl zhýralý, jak chtěl, dřív nebo později ho někdo o kameny — a zároveň nejspíš i o život — připravit musí. Tak proč ne já? pomyslel si Bero. Proč ne, přesně tak. Je sice jenom levoboček přístavního dělníka, který nikdy nepodstoupí bojový výcvik v Chrámové škole Wie Lon ani na Akademii Kaul Dušurona, ale aspoň je Kekonec každým coulem. Říkal si, že má kuráž a nervy z oceli; že má to, co je potřeba, aby z něj něco bylo. A nefrit z něj někoho rozhodně udělat mohl.

Prošel kolem boxu bratrů Maiků, ke kterým se mezitím připojil třetí, mladší muž. Bero trochu zpomalil, aby si je lépe prohlédl. Maik Kehn a Maik Tar — ano, tihle byli skutečné Zelené kosti. Štíhlí, svalnatí chlapi se spoustou nefritových prstenů. U pasu měli soubojové drápové nože s rukojetí vykládanou nefritem. Byli dobře oblečení: v tmavých košilích s límcem a na míru ušitých oblecích, lesklých černých botách a kloboucích. Maikové byli dobře známí členové klanu Nezdolných, který ovládal většinu čtvrtí na téhle straně města. Jeden z nich se podíval Berovým směrem.

Bero rychle odvrátil pohled a zaměstnal se odklízením nádobí. Poslední, co potřeboval, bylo, aby si ho dnes večer všímali bratři Maikové. Ovládl potřebu zkontrolovat perkusní pistoli, kterou měl zastrčenou v kapse kalhot pod zástěrou. Trpělivost. Po dnešním večeru už uniformu číšníka nosit nebude. Už nebude muset nikdy nikomu sloužit.

Sampovi v kuchyni mezitím skončila směna a připravoval se na odchod. Podíval se zvídavě na Bera, který přikývnutím potvrdil, že splnil svou část plánu. Sampa poodhalil drobné bílé horní zuby a skousl spodní ret. „Myslíš, že to fakt můžeme udělat?“ zašeptal.

Bero se naklonil blízko k Sampovu obličeji. „Soustřeď se, keku,“ zasyčel. „Už to děláme. Nesmíme přestat. Musíš provést svůj díl práce!“

„Já vím, keku, já vím. Udělám to.“ Sampa se na něj ublíženě a rozmrzele zadíval.

„Mysli na ty prachy,“ povzbudil ho Bero a šťouchl do něj. „A teď šup na věc.“

Sampa se naposledy nervózně ohlédl a pak zatlačil do kuchyňských dveří. Bero ho nevrle sledoval a asi potisící zalitoval, že musel přibrat tak změkčilého a jalového partnera. Ale jinou volbu neměl — jenom čistokrevný Abukejec s vrozenou imunitou vůči nefritu mohl vzít do ruky kámen a vyjít z plné restaurace bez prozrazení.

Dostat Sampu na palubu stálo hodně přesvědčování. Jako mnoho ostatních příslušníků jeho kmene sázel chlapec všechno na řeku a trávil víkendy potápěním se a lovením nefritu splaveného z lomů v horách. Bylo to nebezpečné — při silných deštích smetl proud nejednoho nešťastníka, a i když se člověku poštěstilo a nefrit našel (Sampa se vychloubal, že jednou vylovil kus velký jako pěst), mohli ho potom chytit. V lepším případě tak strávil nějakou dobu ve vězení, v horším v nemocnici.

Je to paběrkování pro sráče, tvrdil mu zarytě Bero. Proč lovit neopracovaný nefrit a prodávat ho obchodníkům na černém trhu, kteří ho porcovali, pašovali pryč z ostrova a platili jen zlomek toho, za co by kámen mohl prodat sám? Pár chytrých a odvážných kluků, jako byli oni dva, měl na víc. Když už se chystáš riskovat s nefritem, vsaď si na velkou hru. Prodat kameny obroušené a zasazené — to byly jiné sumy.

Bero se vrátil do jídelny a pustil se do uklízení a rovnání stolů a každých pár minut se díval na hodiny. Pomyslel si, že až dostane, co potřebuje, Sampu později odkopne.

„Šon Žu říká, že v Podpaží jsou nějaký problémy,“ řekl Maik Kehn, předkloněný, aby ho přes okolní šum nikdo jiný nezaslechl. „Nějaká parta děcek prej terorizuje naše podniky.“

Jeho mladší bratr Maik Tar natáhl ruku s hůlkami k talíři s křupavými sépiovými kuličkami. „O jakejch děckách se tady bavíme?“

„O čerstvejch Prstech. O mladejch vysíračích, co mají nanejvejš jeden dva kousky nefritu.“

Třetí muž u stolu se nezvykle zadumaně mračil. „I nejmenší Prsty jsou vojáci klanu. Dostávají rozkazy od Pěstí a Pěsti zase od jejich Roha.“ Čtvrť Podpaží byla odjakživa sporným územím, ale přímé ohrožování podniků spojených s klanem Nezdolných bylo až příliš troufalé na to, aby šlo o práci neopatrných pobudů. „Řekl bych, že se nás někdo snaží pochcat.“

Maikové se podívali na něj a pak jeden na druhého. „Co se děje, Hilo-žene?“ zeptal se Kehn. „Dneska nejseš ve svý kůži.“

„Připadám ti tak?“ Kaul Hilošudon se opíral zády o stěnu boxu, otáčel sklenicí s rychle teplajícím pivem a zamyšleně z ní otíral sraženou vodu. „Možná je to tím vedrem.“

Kehn kývl na jednoho z číšníků a nechal jim doplnit sklenice. Bledý kluk je obsloužil se sklopenou hlavou. Jen krátce zvedl oči k Hilovi, ale zřejmě ho nepoznal. Jen málokdo z těch, kdo Kaul Hilošudona neznali osobně, čekali, že bude vypadat tak mladistvě. Roh klanu Nezdolných byl hned po svém starším bratrovi druhým nejvyšším v hierarchii, ale přesto ho na veřejnosti často nepoznávali. Občas to Hila rozčilovalo, občas mu to hrálo do karet.

„Nikdo už nějakou dobu neviděl Tříprsťáka Geeho.“

„Jak se může ztratit někdo takovej jako Tříprsťák Gee?“ podivoval se Tar. Ilegální brusič byl nepřehlédnutelný jak kvůli pupku, tak kvůli charakteristickému znetvoření.

„Možná sekl s řemeslem.“

Tar se uchechtl. „Je jenom jeden způsob, jak sekneš s nefritovým řemeslem. Když řemeslo sekne s tebou.“ U Hilova ucha se ozval něčí hlas. „Kaul-žene, užíváte si dnešní večer? Vyhovuje vše vašim představám?“ U stolu se objevil pan Une s typickým úzkostlivým a úslužným úsměvem, jaký měl pro významné hosty připravený vždy.

„Všechno je vynikající, jako obvykle,“ odpověděl Hilo a nasadil svůj typický výraz, uvolněný úsměv s jedním pozdviženým koutkem.

Majitel Dvojí štěstěny sepjal ruce zjizvené roky práce v kuchyni, přikývl a vděčně se usmál. Panu Unemu bylo přes šedesát, byl plešatý a obtloustlý. Restauraci jeho rodina provozovala už třetí generaci. Ctihodný podnik založil jeho dědeček, jeho otec ho pak udržoval v chodu během válečných i poválečných let. Pan Une byl stejně jako jeho předchůdci loajálním Lucerníkem klanu Nezdolných. Kdykoli Hilo navštívil restauraci, osobně mu šel vzdát hold. „Dejte mi prosím vědět, pokud budete chtít ještě cokoli přinést,“ dodal důrazně.

Když upokojený pan Une odešel, Hilo opět zvážněl. „Vyptávejte se dál. Zjistěte, co se stalo s Geem.“

„A co nám je do Geeho?“ zeptal se Kehn, ne drze, jen ze zvědavosti. „Takovýho škoda nebude. O jednoho brusiče, co náš nefrit dodával slabochům a cizincům, míň.“

„Prostě mě to trápí.“ Hilo se předklonil a snědl poslední křupavou sépiovou kuličku. „Když z ulic začnou mizet psi, nechystá se nic dobrýho.“

Bero pomalu začínal ztrácet nervy. Šon Žu už měl říznutý nápoj skoro dopitý. Droga měla být podle všeho bez chuti a zápachu, ale co když ji Šon dokázal vylepšenými smysly Zelené kosti nějak vycítit? Nebo co když prostě neúčinkovala a ten chlap si jen tak odejde a odnese svůj nefrit pryč z Berova dosahu? Co když to Sampa nezvládne? Bero položil roztřesenou rukou lžíci na stůl. Zůstaň v brusu. Vzmuž se.

Z fonografu v rohu místnosti se začala linout pomalá, romantická operní melodie, kterou přes hovor všech návštěvníků téměř nebylo slyšet. Nad červenými ubrusy se malátně vznášel cigaretový kouř a vůně pikantních pokrmů.

Šon Žu se spěšně, vrávoravě postavil. Dopotácel se k zadní části restaurace a rozrazil dveře na pánskou toaletu.

Bero v duchu pomalu napočítal do deseti, položil tác a nenuceně muže následoval. Když vklouzl na toalety, strčil ruku do kapsy a sevřel prsty kolem drobné pistolky. Zavřel a zamkl dveře a přitiskl se k protější zdi.

Z jedné kabinky se ozývalo úporné dávení. Z ohavného pachu alkoholem nasáklých zvratků se Berovi obracel žaludek. Muž potom spláchl a dávivé zvuky ustaly. Ozvalo se tlumené zadunění, jako když něco těžkého dopadne na dlážděnou podlahu, a následovalo nepříjemné ticho. Bero popošel o několik kroků blíž. V uších slyšel bušení vlastního srdce. Zvedl malou zbraň do úrovně hrudníku.

Dveře do kabinky byly otevřené. Uvnitř se rozvalovalo Šon Žuovo obtloustlé tělo. Jeho hrudník stoupal a klesal a muž při tom lehce chrápal. Z koutku úst mu stékal tenký čirůček slin.

V protější kabince se zahýbal pár ušmouraných plátěných bot a Sampa vykoukl zpoza rohu ze svého úkrytu. Při pohledu na pistoli vytřeštil oči, ale dokolébal se k Berovi a oba chlapci potom chvíli hleděli na bezvládného muže.

Do prdele, ono to fakt zabralo.

„Na co čekáš?“ Bero mávl pistolkou k Šonovi. „Dělej! Seber to!“

Sampa se nejistě protáhl pootevřenými dveřmi dovnitř. Šon Žuova hlava byla natočená doleva, a jeho nefritem ozdobené ucho tak zůstalo přitisklé u stěny kabinky. Chlapec s obličejem tak zkřiveným, jako by se chystal sáhnout na dráty vysokého napětí, chytil Šona za hlavu. Chvíli čekal, a když se muž nepohnul, Sampa tučný obličej otočil na druhou stranu. Roztřesenými prsty uchopil první nefritovou náušnici a stahoval pojistku na druhé straně.

„Na, dávej to sem.“ Bero mu podal prázdný papírový sáček. Sampa vhodil dovnitř nefritovou pecku a pokračoval druhou náušnicí. Bero těkal očima mezi nefritem, Šon Žuem, pistolí, Sampou a opět nefritem. Přistoupil blíž a namířil zbraní několik centimetrů od spánku bezvládného muže. Pistole vypadala zoufale titěrně a neúčinně — zbraň prostých lidí. Nevadí. Vzhledem k tomu, v jakém se Šon Žu nachází stavu, nebude schopen se Zocelit ani střelu Odrazit. Sampa odejde zadním vchodem s nefrity v dlani a nikdo nic nepozná. Bero mezitím dokončí směnu a sejde se s ním později. Šon Žua nikdo nevyruší celé hodiny. Nebude to totiž poprvé, co opilec takto odpadl na záchodě.

„Pohni si,“ řekl Bero.

Sampa už měl dva nefrity vytažené a pokoušel se vyndat třetí. Lovil pojistku v záhybech kožnatého ucha. „Tahle mi nejde sundat.“

„Vytrhni ji, tak ji prostě vytrhni!“

Sampa s poslední náušnici prudce škubl a vyrval ji z masa, v němž byla vrostlá. Šon Žu sebou trhl a vytřeštil oči.

„Do hajzlu,“ řekl Sampa.

Šon strašlivě zavyl a rozhodil rukama, ohnal se kolem hlavy a odrazil Berovu paži vzhůru zrovna ve chvíli, kdy chlapec stiskl spoušť. Výstřel všechny tři ohlušil, ale střela odletěla mimo a zabořila se do sádrokartonového stropu.

Sampa se pokoušel odplazit pryč a málem o Šona zakopl, když se natahoval po dveřích kabinky. Šon zachytil pažemi jednu z chlapcových nohou. Dezorientovaně a vztekle koulel zarudlýma očima. Sampa se zřítil na zem a pokusil se zbrzdit pád nataženýma rukama. Papírový sáček mu vypadl z dlaně a doletěl po podlaze až k Berovým nohám.

„Zloději!“ zavrčel Šon Žu, ale Bero ho neslyšel. V hlavě mu zvonilo po výstřelu a dění kolem sebe vnímal jako ve zvukotěsné komoře. Otupěle sledoval, jak se rozlícená Zelená kost sápe po vyděšeném abukejském chlapci jako démon chňapající z útrob země.

Bero se sehnul, popadl zmačkanou obálku a rozběhl se ke dveřím.

Zapomněl, že je předtím zamkl. Chvíli panikařil a lomcoval jimi, ale potom otočil a odsunul západku a vyřítil se ven. Hosté výstřel nepřeslechli, a tak se k němu upíraly desítky polekaných tváří. Bero si zachoval dost duchapřítomnosti na to, aby pistoli schoval do kapsy a ukázal směrem k toaletám. „Je tam zloděj nefritu!“ zakřičel.

Potom se rozběhl přes jídelnu, proplétal se mezi stoly a kamínky se mu při tom přes papír zarývaly do pevně sevřené levé dlaně. Lidé před ním uskakovali. Kolem se míhaly rozmazané tváře. Bero převrátil židli, upadl, zvedl se a běžel dál.

Obličej měl v jednom ohni. Náhlá vlna horka a energie, jakou ještě nikdy nepocítil, se prohnala jeho tělem jako elektrický proud. Dorazil k širokému točitému schodišti do druhého patra, kde už hosté vstávali a nahlíželi přes zábradlí balkonu, aby zjistili, co se děje. Bero vyběhl nahoru, stačilo mu k tomu jen pár skoků, jako by se téměř ani nedotýkal podlahy. Dav zalapal po dechu. Berovo překvapení se přelilo do vytržení. Zvrátil hlavu, zasmál se a opájel se Lehkostí.

Pročistil se mu zrak i sluch. Skřípání židliček, zařinčení talíře, chuť vzduchu na jazyku — každý vjem byl ostrý jako břitva. Někdo se ho pokusil zachytit, ale Bero byl o hodně rychlejší. Jednoduše se mu vyhnul, vyskočil a odrazil se od stolu, poshazoval nádobí s polekanými výkřiky hostů v zádech. Před sebou měl lehkou posuvnou stěnu, za kterou se nacházela terasa s výhledem na přístav. Bez rozmýšlení a bez zastavení proběhl stěnou jako rozzuřený býk. Dřevěné příčky se roztříštily a Bero se zběsilým radostným rykem proletěl dírou ve tvaru lidského těla, kterou sám vyrobil. Necítil žádnou bolest, jen divokou, urputnou nepřemožitelnost.

Tak takhle chutnala síla nefritu.

Noční vzduch se do něj opíral a šimral na kůži. A zespod ho lákala neodolatelná širá lesklá hladina. Berovými žilami proudilo lahodné horko. Oceán se jevil tak chladný a osvěžující. Bude to krásný pocit. Vyrazil k zábradlí na okraji terasy.

Náhle ho za ramena popadly něčí ruce a prudce ho zarazily na místě. Bero se zasekl, jako by mu neviditelný řetěz zabránil běžet dál. Obrátil se a spatřil Maik Tarovu tvář.

2

Roh klanu
Nezdolných

Na druhé straně jídelny se ozval tlumený výstřel. Chvíli nato to Hilo pocítil ve vlastní mysli: náhlý poryv nekontrolované nefritové aury, pronikavý jako škrábání vidličky po skle. Kehn a Tar se otočili ve chvíli, kdy se mladý číšník vyřítil z toalet a rozběhl se ke schodům.

„Tare,“ řekl Hilo, ale nebylo to zapotřebí; oba Maikové už byli v pohybu. Kehn se vydal na toalety; Tar vyskočil na balkon, dopadl zloděje na terase a prohodil ho zpátky skrz rozbitou posuvnou stěnu. Hosté se poplašeně zajíkli a někteří i vykřikli, když chlapec vletěl nazpět do místnosti, padl na podlahu a po zemi se dosunul až nad schodiště.

Tar vykročil za ním a sklonil se, aby prošel otvorem ve zdemolovaných dveřích. Než se chlapec stihl vyškrábat na nohy, Tar ho chytil za hlavu a přitlačil mu ji k podlaze. Zloděj sáhl po zbrani, kapesní pistoli, ale Tar mu ji vytrhl a vyhodil ji rozbitými dveřmi přes verandu do vod přístavu. Chlapec tlumeně vykřikl, když mu Zelená kost klekla na předloktí a z pevně sevřené dlaně mu vyrvala papírový sáček. To vše se odehrálo tak rychle, že to většina přihlížejících ani nepostřehla.

Tar vstal a mladík se cukal a úpěl při ztrátě nefritové energie, která z jeho těla tryskala ven. Zároveň tak utichalo i vzteklé bzučení v Hilově lebce. Mladší z Maiků zloděje chytil za límec číšnické košile, zvedl ho na nohy a odvlekl dolů ze schodů do hlavního prostoru restaurace. Rozrušení hosté, kteří opustili své stoly, se jim tiše klidili z cesty. Kehn vyšel z toalet a za paži táhl kňourajícího abukejského chlapce. Srazil ho na kolena a Tar vedle něj pohodil zloděje.

Po Kehnovi se dovnitř vkolébal Šon Žudonru a vratce se přidržoval opěradel židlí. Nezdálo se, že by věděl jistě, kde je a jak se tu vzal, ale na to, aby zuřil, mu smysly stačily. Poulil roztěkané oči a rozhlížel se kolem sebe. Jednu ruku si držel u ucha. „Zloději,“ zamumlal. Šon sáhl po jílci drápového nože, který si nosil v pouzdře na ramenním postroji pod sakem. „Oba je vykuchám.“

Pan Une vyběhl a nesouhlasně mával rukama. „Šon-žene, zapřísahám vás, prosím, ne v restauraci!“ Natáhl roztřesené ruce před sebe a ochablý obličej měl bledý úlekem. Stačilo už jen to, že Dvojí štěstěna byla zostuzena, že v kuchyni restaurace přebývali zloději nefritu, ale aby ti chlapci byli veřejně popraveni přímo vedle rautové tabule, takové nešťastné poznamenání nemohl přežít žádný podnik. Majitel restaurace se bázlivě zadíval na Šon Žuovu zbraň, pak na bratry Maiky a na ztuhlé tváře přihlížejících zákazníků. Pokračoval v chlácholení. „Tohle je strašlivá újma na cti, ale prosím vás, pánové…“

„Pane Une!“ Hilo se zvedl od stolu. „Nevěděl jsem, že teď nabízíte i komediální představení.“ Všichni upřeli zrak na Hila kráčejícího místností. Cítil, že davem projel záchvěv pochopení. Nejbližší hosté si povšimli něčeho, co Berovi při prvním zhodnocení uniklo: pod kouřovou sportovní bundou a částečně rozhalenou světle modrou košilí měl muž podél klíčních kostí v pokožce zanořenou dlouhou řadu drobných nefritů.

Pan Une přispěchal a připojil se k Hilovi a rozpačitě si při tom mnul ruce. „Kaul-žene, je mi navýsost trapné, že máte pokažený večer. Netuším, jak se tihle dva zlodějští zmetci dostali do mojí kuchyně. Mohu vám to nějak vynahradit? Jakkoli. Kolik jídla a pití budete chtít, to je samozřejmost —“

„Tyhle věci se dějí.“ Hilo se k němu otočil s vlídným úsměvem, ale restauratéra to neuklidnilo. Přikyvoval, otíral si zpocené čelo a tvářil se ještě nervózněji.

Hilo řekl: „Schovej svůj dráp, strýčku Žu. Pana Uneho čeká i bez krve na koberci spousta oprav a uklízení. A ani ty lidi tady dneska večer nepotřebujou zkazit chuť k jídlu.“

Šon Žu zaváhal. Hilo ho nazval strýčkem, prokázal mu tedy úctu i navzdory zjevnému veřejnému ponížení. To mu však očividně k uklidnění nestačilo. Píchl nožem do vzduchu, směrem k Berovi a Sampovi. „Jsou to zloději nefritu! Jejich život po právu náleží mně a nikdo mi nemůže tvrdit, že ne!“

Hilo natáhl ruku k Tarovi a nechal si předat papírový sáček. Vysypal si oba kamínky do dlaně. Kehn mu do ní potom vložil i třetí náušnici. Hilo zamyšleně převaloval zelené pecky v ruce a přimhouřenýma očima se káravě zadíval na Šona.

Z Šon Žuova obličeje se rázem vytratil vztek a nahradilo ho znepokojení. Upřeně sledoval svůj nefrit v dlani jiného muže. Jeho síla už neprotékala jím, ale Kaul Hilem. Šon znehybněl. Nikdo se neopovážil promluvit a ticho najednou vydalo za tisíc slov.

Šon si odkašlal. „Kaul-žene, svými slovy jsem určitě nechtěl neuctivě zpochybňovat autoritu Roha.“ Tentokrát mluvil s úctou, jakou by projevoval staršímu muži. „Pochopitelně se ve všech záležitostech spravedlnosti řídím úsudkem klanu.“

Hilo s úsměvem chytil Šonovu ruku a upustil mu do dlaně tři drahé kameny. Jemně mu pak kolem nich sevřel prsty. „Pak teda nedošlo k žádný vážný škodě. Jsem rád, když Kehn a Tar mají důvod nepolevovat v obezřetnosti.“ Mrkl na bratrskou dvojici, jako by šlo jen o nějaký školácký vtip, ale když se pak obrátil zpět k Šon Žuovi, pobaveně už se netvářil. „Strýčku, možná je načase trochu míň pít a trochu víc si hlídat svůj nefrit.“

Šon Žu sevřel vrácené kameny a s obrovskou úlevou si přitiskl pěst k hrudi. Krk měl červený potupou, ale už nic neřekl. Byť polopříčetný a polozdrogovaný, nebyl žádný hlupák. Pochopil, že dostal varování a že po svém dnešním politováníhodném prohřešku zůstává Zelenou kostí jenom díky Kaul Hilovu rozhodnutí. Sklonil hlavu a poníženě o několik kroků ustoupil.

Hilo se obrátil a zamával na zkoprnělý dav. „Představení skončilo, lidi. Dneska jste měli zábavu zadarmo. Co takhle si objednat něco málo k snědku z výtečný nabídky pana Uneho a další rundu?“

Vzduch se rozechvěl nervózním smíchem. Hosté uposlechli a vrátili se ke svému jídlu a společníkům, ale přesto pořád pokukovali po Kaul Hilovi, bratrech Maikových a dvou nebožácích na podlaze. Běžným nefrituprostým občanům se málokdy poštěstilo stát se svědky tak dramatické ukázky schopností Zelených kostí. Až se vrátí domů, budou svým přátelům nepochybně vyprávět o všem, co viděli: jak se zloděj pohyboval rychleji než obyčejné lidské bytosti a proletěl skrz dřevěné dveře a o kolik rychlejší a silnější byli oproti němu bratři Maikové a jak oni dva zase s úctou poslouchali mladého Roha klanu.

Kehn a Tar zvedli zloděje a vynesli je ven z budovy.

Hilo se vydal za nimi a pan Une ho následoval a tiše koktal: „Ještě jednou vás žádám o odpuštění. Všechny číšníky důkladně prověřuji. Vůbec jsem netušil —“

Hilo mu položil ruku na rameno. „Není to vaše chyba. Nikdy nepoznáte, koho zachvátí a zkazí nefritová horečka. Postaráme se o ně venku.“

Pan Une s obrovskou úlevou přikyvoval. Tvářil se jako člověk, kterého málem zajel autobus, ale on se mu na poslední chvíli vyhnul, a ještě při tom našel kufr plný peněz. Kdyby ho Hilo a Maikové nenavštívili, měl by na krku dva mrtvé kluky a jednu hodně rozzuřenou, opilou Zelenou kost. Ale díky Rohovu zásahu Dvojí štěstěna unikla katastrofálnímu zostuzení a místo toho nabyla na úctyhodnosti. Bylo jisté, že se události dnešního večera rozkřiknou a nová publicita na nějakou dobu přiláká spousty zákazníků.

Při tom pomyšlení měl i Hilo hned lepší pocit. Dvojí štěstěna nebyl jediný podnik pod záštitou klanu Nezdolných ve čtvrti, ale jeden z největších a nejvýnosnějších; a klan své příjmy potřeboval. Ještě důležitější však bylo, že Nezdolní si nemohli dovolit ztratit tvář, kdyby restaurace zkrachovala nebo ji převzal někdo jiný. Pokud by loajální Lucerník jako pan Une přišel o živobytí nebo o život, odpovědnost by padla na Hilovu hlavu.

Panu Unemu věřil, ale věděl, že lidi jsou jenom lidi. Stojí na straně mocných. Dvojí štěstěna ten večer možná spadala pod Nezdolné, ale kdyby došlo k nejhoršímu a její majitel by byl přinucen odpřisáhnout věrnost jiným výměnou za to, že mu zůstane rodinný podnik a hlava na krku, Hilo si nedělal iluze, jak by se restauratér rozhodl. Lucerníci byli přece jen nefrituprostí civilisté. Patřili ke klanu a hráli zásadní roli v jeho chodu, ale život by za něj nepoložili. Nebyli Zelené kosti.

Hilo se zastavil a ukázal na rozbitou posuvnou stěnu. „Pošlete mi účet za opravu. Vezmu to na sebe.“

Pan Une zamrkal, sepjal ruce a několikrát se jimi na znamení vděku a úcty dotkl čela. „Jste až příliš štědrý, Kaul-žene. To není nutné —“

„Nebuďte pošetilej,“ řekl Hilo. Obrátil se k muži. „Něco mi řekněte, příteli. Nezaznamenal jste tady poblíž nedávno nějaký problémy?“

Majitel restaurace chvíli těkal očima po místnosti a potom se nervózně zadíval na Hila. „Jaké problémy máte na mysli, Kaul-žene?“

„Zelený kosti z jinejch klanů,“ řekl Hilo. „Zhruba takový problémy.“

Pan Une zaváhal, potom vzal Hila stranou a ztišil se. „Tady v Docích ne, kdepak. Ale kamarád mého synovce dělá barmana u Malé tanečnice, ve čtvrti Podpaží. Říkal, že k nim skoro každý večer chodí muži z klanu Hora, sedají, kam se jim zamane, a čekají, že dostanou napít zadarmo. Prý tvrdí, že to patří k jejich odměně a že Podpaží je území Hory.“ Pan Une náhle poodstoupil, výraz v Hilově tváři ho očividně znepokojil. „Možná jsou to jenom řeči, ale když už se ptáte…“

Hilo poplácal muže po paži. „Řeči nejsou nikdy jenom řeči. Ozvěte se, jestli se zase něco doslechnete, ano? Zavolat můžete kdykoli.“

„Jistě. Jistě, Kaul-žene,“ řekl pan Une a znovu se dotkl rukama čela.

Hilo ho ještě naposledy poplácal po rameni a vyšel ven z restaurace.

Venku se zastavil a vytáhl z kapsy krabičku cigaret. Byly to drahé espenské cigarety; měl pro ně slabost. Jednu si strčil mezi rty a rozhlédl se. „Tak co třeba tamhle?“ navrhl.

Bratři Maikové chlapce odvlekli dál od Dvojí štěstěny a přinutili je sejít po štěrkovém náspu ke břehu, aby na ně nebylo vidět ze silnice. Obtloustlý abukejský kluk celou cestu poplakával a cloumal sebou; ten druhý šel sklesle a tiše. Maikové zloděje shodili na zem a začali je bít. Těžké, rytmické údery do trupu, mlácení do žeber, břicha a zad. Rány pěstí do obličeje, dokud chlapcům neotekly tváře tak, že se nafoukly téměř k nepoznání. Kehn a Tar však nezasáhli žádný životně důležitý orgán, hrdlo ani zátylek. Byli to dobré Pěsti. Jednali s rozvahou a nenechali by se unést touhou po krvi.

Hilo si zapálil cigaretu a díval se.

Noc už padla, ale nebyla úplná tma. Podél nábřeží svítily pouliční lampy a reflektory projíždějících aut střídavě osvětlovaly silnici bílými výboji. Pomalu plující přepravní lodě v dálce na hladině se v mořské mlze a městském smogu rozmazávaly ve šmouhy. Vzduch byl teplý a byl cítit továrními výpary, sladkým, přezrálým ovocem a pachem potu devíti set tisíc obyvatel.

Hilovi bylo dvacet sedm let, ale přesto si i on pamatoval doby, kdy auta a televizory platily v Žanlungu za novinku. Teď už byly všude a s nimi čím dál víc lidí, nových továren a exotických pouličních jídel, jako byly masové kuličky v tempuře a pikantní tvarohový sýr. Metropole pukala ve švech a zdálo se, že i její obyvatelé, včetně Zelených kostí, brzy puknou taky. Hilo měl pocit, že existuje nějaký spodní proud, kvůli kterému se všechno neustále děje trochu nebezpečně rychle, jako by samotné město byla jenom nová naolejovaná mašina vytočená do nejvyšších obrátek těsně předtím, než se vymkne kontrole a naruší přirozený řád věcí. V co se svět obracel, když se páreček neohrabaných přístavních spratků mohl pokusit okrást Zelenou kost o nefrit — a téměř při tom uspět?

Po pravdě by si Šon Žudonru zasloužil o svůj nefrit přijít. Hilo si měl všechny tři náušnice ponechat coby ospravedlnitelný trest za Šonovu neschopnost. Jistě, byl v pokušení, když se mu z trojice kamínků v dlani rozlévala do žil energie jako tekuté teplo.

Ale v sebrání hrstky kamenů od zchátralého starce nebyla žádná hrdost. A právě to ti zloději nechápali — že samotný nefrit Zelenou kost z člověka neudělá. Nefritového válečníka dělá krev, výcvik a klan; a tak to bylo odjakživa. Hilo musel neustále chránit vlastní pověst i reputaci svého klanu. Šon Žudonru byl ožrala, starý hlupák, směšný stín někdejší Zelené kosti, ale pořád měl hodnost Prstu z řad Nezdolných a jakýkoli útok na něj představoval problém pro Hila.

Upustil cigaretu a zašlápl ji. „To stačí,“ řekl.

Kehn ustoupil hned. Tar, vždycky ten pilnější z bratrů, ještě každého z chlapců jednou nakopl, než se stáhl. Hilo si chlapce prohlédl pozorněji. Ten v číšnické košili vypadal jako typický Kekonec — štíhlá postava, vytáhlé paže, tmavé vlasy i oči. Ležel na zemi polomrtvý, ačkoli nebylo možné říct, jestli za svůj zubožený stav vděčí nefritovému dojezdu nebo mlácení. Abukejec s kulatou tváří tiše plakal a bez ustání žadonil: „Nebyl to můj nápad, fakt ne, já jsem nechtěl, prosím, nechte mě jít, slibuju, že nikdy… že nikdy…“

Hilo krátce zvážil možnost, že chlapci nejsou takoví imbecilové, ale že se třeba jedná o špiony nebo námezdní zločince najaté Horou nebo některým z menších klanů, a naznal, že je to nepravděpodobné. Dřepl si a odhrnul mladému Abukejci z mokrého čela vlasy. Chlapec vyděšeně ucukl. Hilo zavrtěl hlavou a povzdechl si. „Co vás to jenom napadlo?“

„Slíbil mi, že vyděláme spoustu peněz,“ naříkal mladík a zněl nesmírně ukřivděně. „Říkal, že ten dědek je tak opilej, že si toho nikdo nevšimne. Že prej zná kupce, spolehlivýho, kterej za broušenej nefrit zaplatí nejvyšší sazbu a nebude se na nic vyptávat.“

„A tys mu to věřil? Když už je někdo tak šílenej, aby okradl Zelenou kost, určitě nefrit nechce prodat.“ Hilo vstal. Kekonskému chlapci už nebylo pomoci. Zlostní mladí muži lehce podléhali nefritové horečce. Hilo toho byl svědkem již mnohokrát. Chudí a naivní, plní nezkrocené energie a ambicí, přitahovaní nefritem jako mravenci k medu. Romantizovali si legendární hrdiny a partyzány, Zelené kosti, kterými se komiksy a filmy jen hemžily. Všímali si, s jakou úctou a bázlivostí lidé vyslovují titul žen, a chtěli to sami zažít. Bez ohledu na to, že bez roky trvajícího přísného výcviku neměli šanci moc nefritu ovládat. Zapláli, zešíleli, zničili sami sebe i ostatní.

Nebylo pochyb. Byl to beznadějný případ.

Oproti tomu Abukejec byl jenom hlupák. Byl ale natolik hloupý, že si zasloužil smrt? Někomu takovému člověk mohl odpustit, že riskuje vlastní život jako v loterii a potápí se v řece; prohřešek vůči klanu mu však odpuštěn být nemohl.

Jako kdyby mladík vycítil, co si Hilo myslí, začal chrlit slova horlivěji. „Prosím, Kaul-žene, byla to hloupost. Vím, že to byla hloupost, už to nikdy neudělám, přísahám. Nefrit jsem nikdy nevzal odjinud než z řeky. Kdyby Geeho nesejmul ten novej brusič, ani by mě nenapadlo to udělat. Poučil jsem se, přísahám na hrob svojí babičky, že už se nefritu nikdy nedotknu, slibuju —“

„Cos to teď říkal?“ Hilo si k němu přidřepl s přimhouřenýma očima.

Chlapec k němu zvedl zmatený, poděšený obličej. „Já… Co jsem říkal —“

„O tom novým brusičovi,“ řekl Hilo.

Mladík podlehl Hilovu neústupnému pohledu. „Já… dřív jsem prodával všechno, co jsem vylovil z řeky, Tříprsťákovi Geemu. Za surovej nefrit platil na ruku v hotovosti. Ne moc, ale pořád to nebylo úplně zlý. Gee byl brusič na týhle straně města, kterýmu většina z nás —“

„Já vím, kdo to je,“ řekl Hilo netrpělivě. „Co se mu stalo?“

Do chlapcových očí se pomalu vkradlo zrnko naděje, když si uvědomil, že má informace, které Roh klanu Nezdolných nezná. „Gee je tuhej. Novej brusič přišel před měsícem, řekl, že koupí tolik nefritu, kolik mu zvládneme donýst, surovýho i broušenýho, bez zbytečnýho vyptávání. Tříprsťákovi nabídl, že s ním může spolupracovat, ale Gee neviděl důvod, proč se o svůj podnik dělit s nováčkem. Tak ho ten novej týpek odkrouhnul.“ Chlapec si utřel sopel a krev z nosu do rukávu. „Říká se, že Geeho uškrtil šňůrou od telefonu, uřezal mu zbytek prstů a poslal je ostatním brusičům ve městě jako výstrahu. Všechno, co najdeme v řece, teď musíme dávat jemu, a platí jen půlku toho, co nám dával Gee. Proto jsem chtěl s potápěním skončit —“

„Viděls toho chlapa?“ zeptal se Hilo.

Mladík zaváhal. Rozhodoval se, která odpověď mu zachrání život a která ho o něj připraví. „A-ano. Jenom jednou.“

Hilo se podíval na svoje Pěsti. Abukejec jednu zapeklitou záhadu vyřešil, ale hned vyrobil druhou. Tříprsťák Gee možná byl nelegální brusič nefritu, ale byl předvídatelný, známá firma, potulný čokl v Hilově rajonu, který vyžíral odpadky z popelnic, ale neškodil natolik, aby ho museli zabíjet. Dokud vykupoval jenom neopracovaný nefrit od Abukejců, klany před jeho pašeráctvím přivíraly oči výměnou za občasné tipy na větší ryby. Kdo si ho mohl dovolit zavraždit a vysmívat se klanu Nezdolných?

Obrátil se zpátky k chlapci. „Dokázal bys ho popsat? Toho novýho brusiče?“

Opět zaváhal. „Jo. Já… asi.“

Když chlapec vykoktal stručný popis, Hilo vstal. „Přistav auto,“ řekl Kehnovi. „Zavezeme ty kluky k Pilířovi.“

3

Nespavý Pilíř

Kaul Lanšinwan nemohl spát. Dříve spával spolehlivě, ale v posledních třech měsících nejméně jednou do týdne nedokázal usnout. Na východ orientovaná ložnice v nejvyšším patře hlavní budovy na pozemku Kaulů mu připadala nepatřičně velká a prázdná, stejně jako jeho postel. Některé noci hleděl ven z okna, dokud se za obrysy města nevplížila vlažná záře úsvitu. Před spaním se zkoušel zklidnit pomocí meditace. Pil bylinkový čaj a dával si do vany koupelovou sůl. Věděl, že by se měl poradit s doktorem. Možná by nefritový lékař mohl přijít na to, jakou nerovnováhou energie trpí, otevřít zablokovaný průtok a předepsat správnou stravu.

Zdráhal se. Ve svých pětatřiceti letech měl být na vrcholu sil a v nejlepším zdravotním stavu. Právě proto se také jeho dědeček uvolil předat vůdcovství jemu a zbytek klanu Nezdolných bez výhrad přijal, že žezlo přešlo z legendárního, ale starého a churavějícího Kaul Seningtuna na jeho vnuka. Kdyby se rozkřiklo, že Pilíř klanu má zdravotní problémy, uškodilo by to jeho renomé. I taková banalita jako nespavost mohla vyvolat spekulace. Je snad psychicky nestabilní? Neschopný nosit svůj nefrit? Být vnímán jako slabý mohlo mít fatální následky.

Lan vstal, oblékl si tričko a sešel do přízemí. Nazul si boty a vyšel do zahrady. Venku se hned cítil lépe. Rodinné sídlo stálo kousek od srdce Žanlungu — z oken v horním patře bylo možné vidět i červenou střechu budovy Královské rady a stupňovitou špici Paláce vítězství. Pozemky a nemovitosti Kaulů se však rozléhaly na území o velikosti dvou hektarů a byly obehnané vysokými cihlovými zdmi, které je chránily před ruchem okolního města. Pro Zelenou kost to nebylo zcela tiché místo. Lan slyšel cupitání myši v trávě, bzučení nějakého drobného hmyzu nad jezírkem, křupání oblázků pod vlastními podrážkami, ale neutuchající šum města k němu doléhal jen slabě. Zahrada představovala oázu klidu. V drobném kousku přírody izolovaném od opojného víření dalších nefritových aur mohl o samotě odpočívat.

Posadil se na kamennou lavičku a zavřel oči. Soustředil se na svůj tep a dech, pravidelné proudění krve v žilách a rozvážně se pustil do průzkumu. Sledoval údery křídel netopýra, který se prudce míhal vzduchem a vrhal se do všech stran za hmyzí kořistí. Ve vánku přicházejícím od jezírka zachytil vůni květů: pomerančovníku, magnolie, zimolezu. Hledal kolem myš, kterou vycítil předtím, a našel ji. Žhnoucí bod pulzujícího života, jasný a prostý ve tmě trávníku.

Když ještě studoval na Akademii Kaul Dušurona, musel při jedné ze zkoušek Vnímání, zadávané novicům ve věku čtrnácti let, strávit noc zamčený v rozsáhlé podzemní komoře, v naprosté tmě, se třemi krysami. Poslepu ohmatával studené kamenné zdi a naslouchal téměř neslyšnému škrábání drobných drápků, teplo krve Vnímal jako had a byl si až příliš vědom, že zkouška skončí, pouze pokud chytí a holýma rukama zabije všechny tři ostrozubé krysy. Lanovi při té vzpomínce ztuhla záda.

Na okraji jeho vědomí nastal ostrý výkyv. Blížil se Doru. Jeho neviditelná, avšak nezaměnitelná nefritová aura, která ho obklopovala, rozrážela noc a nesla se zahradou jako zesláblé červené světlo uprostřed kouře.

Lan vydechl, otevřel oči a pousmál se s povytaženým koutkem úst. Kdyby ho Doru přistihl při lovení myší v setmělé zahradě, jevilo by se mu to jako mnohem pádnější příznak lability než pouhá nespavost. Lana ale tak jako tak podráždilo, že někdo narušil jeho osamělé rozjímání, a proto nevstal, aby muže přivítal.

Jun Dorupon měl vlídný chraplavý hlas, který zněl jako štěrk přehazovaný na pánvi, a jeho dech byl cítit dezinfekcí. „Ty tu sedíš o samotě? Děje se něco, Lan-se?“

Lan se zamračil, protože ho muž oslovil familiárním titulem. Koncovka -se byla vyhrazena dětem a kmetům, nikoli nadřízeným. Když Počasník takto oslovil svého Pilíře, dával tím najevo určitou neposlušnost. Lan věděl, že u Dorua nejde o neuctivost; zvyk je prostě železná košile. Doru ho znal už jako malého chlapce, sloužil klanu a rodině Kaulů odnepaměti. Teď měl však figurovat jako Lanův stratég a spolehlivý rádce, ne jako pečovatel a strýčkovský vzor.

„Neděje se nic,“ odvětil Lan a konečně vstal a obrátil se k muži. „Rád v noci trávím čas v zahradě. Občas je důležité být sám se svými myšlenkami.“ Mírná výtka za vyrušení.

Doru jí podle všeho nevěnoval pozornost. „Je mi jasné, že máš spoustu starostí.“ Počasník byl vychrtlá postavička s vejcovitou hlavou a špičatou bradou, nosil vlněné svetry a tmavá saka a obaloval se do tlustých vrstev i v neúprosném žáru léta. Strnulým vystupováním budil dojem akademika, ale dojem v jeho případě výrazně klamal. Před desítkami let patřil Doru ke klanu Hora — a byl jedním z nezkrotných povstalců vedených Kaul Seningtunem a Ayt Jugontinem, kteří vzdorovali okupantům ostrova Kekon a ukončili jejich nadvládu. Doru strávil poslední rok války mnoha národů v šotariánské věznici a tradovalo se o něm, že vrstvami staromódního oblečení zakrývá hluboké rány po vytrhaném mase z nohou a paží a také chybějící varlata.

Doru řekl: „KNU má na konci měsíce rozhodnout o navrhované výši vývozu. Přemýšlels nad tím, jestli je v konečném hlasování podpoříš?“ Debata mezi členy Kekonské nefritové unie ohledně zvyšování prodeje zahraničním mocnostem — konkrétně Espenii a jejím spojencům — probíhala bezmála celé jaro.

„Můj názor znáš,“ řekl Lan.

„Promluvil sis o tom už s Kaul-ženem?“ Doru samozřejmě myslel Seningtuna. Nehledě na to, že v rodině už byly tři mladší Zelené kosti, pro Dorua existoval jediný Kaul-žen.

Lan zakryl svoje roztrpčení. „Není nutné ho obtěžovat, když to není potřeba.“ Možná Doru nebyl jediný člen Nezdolných, kdo čekal, že se Lan bude o všech důležitých rozhodnutích radit se svým dědečkem, ale tak to nemohlo pokračovat. Už byl nejvyšší čas začít dávat rezolutně najevo, že to on coby Pilíř nese veškerou odpovědnost. „Espenci žádají příliš. Pokud se jim podvolíme, kdykoli po nás budou něco chtít, ani se nenadějeme a všechen náš nefrit do posledního oblázku skončí v espenském vojenském trezoru.“

Počasník chvíli mlčel a pak naklonil hlavu na stranu. „Jak říkáš.“

Lana napadla neodbytná myšlenka: Doru stárne, je příliš starý na to, aby se změnil. Byl to dědečkův Počasník a sám se tak vždycky bude vnímat. Budu ho muset brzo nahradit. Utnul další, nepříliš vlídné úvahy. Zelená kost s dobře vycvičeným Vnímáním sice nedokázala číst mysl, ale ty nejlepší uměly interpretovat drobné fyzické změny odhalující emoce a záměry. Jedinou viditelnou zeleň na Doruovi tvořily neokázalé prsteny na palcích, ale Lan věděl, že většinu nefritu nosí ukrytou a je zdatnější, než vypadá; mohl tak vycítit náhlou změnu v Lanově mysli, přestože nebyla znát v jeho obličeji.

Zamaskoval jakékoli případné prořeknutí jako netrpělivost. „Ale tys určitě nepřišel jenom proto, abys mě trápil záležitostmi KNU. Co se děje?“

U brány se rozsvítily lampy a zalily čelní část domu a dlouhou příjezdovou cestu žlutým světlem. Doru řekl: „Právě dorazil Hilo. Chce s tebou neodkladně mluvit.“

Lan přešel zahradu a rychle kráčel k nezaměnitelnému obrysu Hilova přespříliš velkého bílého sedanu. Jeden z poručíků jeho bratra, Maik Kehn, se opíral o dveře modelu Duchesse Priza na straně řidiče a díval se na hodinky. Maik Tar stál stranou s Hilem. U nohou se jim svíjely dva balíky. Když se Lan přiblížil, povšiml si, že to jsou dva mladíci, klečící, schoulení a opření čelem o asfalt.

„Jsem rád, že jsem tě zastihl ještě před spaním,“ provokoval ho Hilo. Mladší Kaul měl ve zvyku často se potulovat ulicemi města až do svítání. Tvrdil, že to je jedna z věcí, které dělají dobrého Roha. Že hrozba jeho noční přítomnosti odrazuje neřestné živly, které by po soumraku mohly podnikat své nekalé obchody na klanovém území. Nikdo nemohl říct, že Kaul Hilo není oddaný své práci, zvlášť pokud zahrnovala jídlo a pití, krásné ženy a hlasitou hudbu, bary a herny a tu a tam nějaký ten incident s trochou spontánního násilí.

Lan jeho posměšku nevěnoval pozornost. Zadíval se na chlapce. Byli ošklivě zmlácení. Nepochybně ještě předtím, než je dovezli autem a vyhodili na chodník. „Co to má být?“

„Ten starej ochmelka Šon Žu kvůli těmhle dvěma šaškům málem přišel o svou hrst nefritu,“ řekl Hilo. „Ale ukázalo se, že tenhleten —“ šťouchl do zavalitějšího z chlapců špičkou boty —, „má zajímavý informace, který by sis podle mě měl vyslechnout osobně. Tak šup, kluku, řekni Pilířovi, co víš.“

Chlapec zvedl obličej. Kolem obou očí měl modřiny, k tomu natržený ret. Kvůli rozbitému, krví ucpanému nosu zněl jeho hlas, jako by měl rýmu. Převyprávěl Lanovi novinky o náhlém převzetí brusičského byznysu Tříprsťáka Geeho. „Nevím, jak se jmenuje ten novej chlápek. Říkáme mu prostě Brusič.“

„Je to Abukejec?“ zeptal se Lan.

„Ne,“ procedil chlapec skrz oteklé rty. „Cizinec, kamenozrakej. Nosí ygutskej kabát a takovej ten hranatej klobouk.“ Nervózně se ohlédl, protože jeho společník kňučel a svíjel se.

„Řekni mu, jak Brusič vypadá,“ vyzval ho Hilo.

„Viděl jsem ho jenom jednou, jen na pár minut,“ vychrlil chlapec, nanovo vyděšený Hilovým hrubým tónem hlasu. „Je menší, trochu tlustej. Má knírek a pupínky na obličeji. Oblíká se jako Ygut a nosí pistoli, ale kekonsky mluví bez přízvuku.“

„Jaký území má pod sebou?“

Abukejský výrostek se hroutil pod nátlakem výslechu. Žadonivě zvedl oteklé oči k Lanovi. „Já… si nejsem jistej. Většinu Výhně. Část Paciček a Doky. Možná až po Prádelnu a Rybářskou osadu.“ Padl čelem k zemi a jeho hlas se pak nesl tlumeně. „Kaul-žene. Pilíři. Před vámi nejsem nic, vůbec nic, jenom blbec, kterej udělal blbou chybu. Řekl jsem vám všechno, co vím.“

Druhý chlapec už byl při vědomí, přestože kromě prudkého oddechování byl úplně zticha. Lan řekl: „Podívej se na mě.“ Mladík zvedl hlavu. Měl potemnělý, ztrápený výraz, bělma zarudlá od popraskaných žilek. Už to nebyla tvář chlapce, ale někoho, kdo bez přípravy okusil nefrit a nechal se jím zničit. Nepochybně trpěl hroznou bolestí, ale pořád z něj vyzařoval vztek, žhnoucí jako plynová lampa.

Lan k němu pocítil mírnou lítost. Byl přece jen obětí zvláštních časů. Přírodní zákony bývaly dřív jasné. Abukejci byli vůči nefritu odolní. Většina cizinců na něj byla přecitlivělá; i když se Šotarián nebo Espenec naučili ovládat fyzické a psychické schopnosti, stejně nakonec museli téměř jistě podlehnout svědění. Jenom Kekonci, rasa, která se v odloučení vyvinula z kříženců Abukejců a pradávných obyvatel ostrova Tunijců, měli přirozenou schopnost ovládat nefrit, a to jen po letech důkladných příprav.

Poslední dobou se však naneštěstí mezi lidmi začaly šířit přehnané zvěsti o samoucích, cizincích nosících nefrit, kvůli kterým znevýhodněné kekonské děti pojaly mylné představy. Myslely si, že jim stačí pár lekcí pouličního boje a možná nějaké ty správné drogy. Lan řekl: „Pro lidi jako ty znamená nefrit smrt. Kradete ho, pašujete ho, nosíte ho — pokaždé to ale dopadne stejně. Nakonec je z vás jen žrádlo pro červy.“ Přísně se chlapci zadíval do očí. „Vypadněte z mého pozemku, oba dva, a neopovažujte se znovu připlést mému bratrovi do cesty.“

Abukejec se potácivě postavil, a dokonce i druhý mladík se zvedl rychleji, než by Lan čekal. Společně se bez ohlížení rychle odbelhali k východu.

Lan promluvil k Maik Kehnovi: „Řekni hlídači, ať otevře bránu.“ Než se vydal uposlechnout Lanův rozkaz, Kehn se podíval na Hila a čekal na jeho posvěcení. Tím drobným gestem Lana rozčílil. Oba Maikové byli slepě oddaní Hilovi. Důkladně si prohlédli prchající mladíky, aby nezapomněli jejich obličeje.

Hilo se už neusmíval. Bez úsměvu vypadal na svůj skutečný věk, ne jen o něco málo starší než ti výrostci, které tak zřídil. „Toho Abukejce jsem měl v plánu ušetřit,“ řekl, „ale u toho druhýho ses spletl. Vrátí se. Bylo mu to vidět na očích. Akorát ho budu muset zabít později.“

Hilo měl nejspíš pravdu. Existovaly dva druhy zlodějů nefritu. Většina toužila po tom, co jim nefrit podle jejich očekávání měl přinést — postavení, peníze, moc nad ostatními —, ale u jiných samotná touha po nefritu šířila v mozku nákazu, posedlost, kterou nebylo možné zvrátit. Hilovi možná nedělalo problém odsoudit a popravit viníka za první přečin, ale Lan nedokázal jen tak přijmout, že pro chlapce neexistuje žádná naděje, že nenajde jiný způsob, jak si vybít své zhoubné ambice. „Dostali od tebe za vyučenou,“ řekl. „Musíš lidem nechat příležitost poučit se. Jsou to nakonec jenom děcka — hloupý děcka.“

„Nepamatuju si, že by tady hloupost platila za výmluvu, když jsem byl dítě.“

Lan si změřil bratra pohledem. Hilo měl ruce nacpané do kapes, lokty vystrčené do stran a ramena mírně vzdorovitě nahrbená dopředu. Jsi pořád dítě, pomyslel si Lan beze stopy shovívavosti. Roh byl v hierarchii klanu druhý nejvyšší a na obdobné pozici jako Počasník; měl to být zkušený válečník. Hilo byl nejmladší Roh, jakého kdo kdy pamatoval, ale navzdory tomu jeho roli nikdo nezpochybňoval. Možná proto, že byl Kaul a uměl nosit svůj nefrit, nebo možná proto, že když předchozí Roh odešel před rokem a půl do důchodu, dědeček schválil Hilovo jmenování v podstatě pouhým pokrčením ramen. „Na co jinýho by se asi tak hodil?“ řekl tehdy Kaul Sen.

Lan změnil téma hovoru. „Myslíš si, že ten nový brusič je Tem Ben.“ Bylo to prohlášení, nikoli otázka.

„Kdo jinej by to mohl být?“ opáčil Hilo.

Temové patřili k mocnému a početnému klanu Hora. Byla to hrdá rodina Zelených kostí, ale Tem Ben byl kamenozraký. Někdy se to stalo — následkem zkombinování recesivních genů se mohlo narodit kekonské dítě stejně imunní vůči nefritu jako rodilý Abukejec. Tem Ben se stal nejen zklamáním celé své pokrevní linie, ale také nelítostným tyranem. Rodina ho proto před řadou let vyslala na studia a za prací do pusté severní části Ygutanu. Jeho nečekaný návrat na Kekon a brutální vstup do byznysu s nefritem dával určitým způsobem smysl. Skupovat, hromadit, brousit a prodávat pouliční nefrit mohl jedině kamenozraký. To, na co jeho aktivity poukazovaly, však bylo mnohem znepokojivější.

„Nemohl se vrátit bez souhlasu rodiny,“ usoudil Hilo. „A Temové by zase neudělali nic bez souhlasu Aytů.“ Hilo zachrčel a odplivl si do křoví. Nepochybně mluvil o Ayt Madě, adoptivní dceři velkého Ayt Jugontina, nynější Pilířce klanu Hora. „Vsadil bych všechen nefrit na to, že ta chtivá svině o tomhle nejenom ví, ale že v tom má taky prsty.“

Doru celou dobu postával opodál a náhle se rozhodl připlout k ostatním jako přízrak z přítmí a připojit se k hovoru. „Že by se Pilířka klanu Hora zahazovala s brusiči druhořadého nefritu z černého trhu?“ Ani se nepokoušel skrývat své pochyby. „To je docela silné obvinění, jenom na základě slova vyděšeného abukejského chlapce.“

Hilo obrátil ke starci mírně zastřený pohled plný opovržení. „Šon Žu je možná opilec a blbec, ale ví o všem, co se šustne. Říkal, že podnikům našich Lucerníků v Podpaží někdo škodí. Majitel Dvojí štěstěny mi řekl to samý a taky řekl, že za ty potíže můžou Prsty Hory. A jestli se nás Hora snaží vytlačit z Podpaží, tak je sotva překvapivý, že na našem území chtějí mít vlastního člověka, kterej jim bude donášet. Předpokládají, že novýho brusiče nebudeme řešit a kvůli trošce pašování si neznepřátelíme Temy.“

„Zní mi to jako řada unáhlených závěrů, Hilo-se.“ Doru mluvil oproti Hilovi klidně a rozvážně. „Jména Ayt a Kaul mají dlouhou společnou historii. Dokud je tvůj dědeček naživu, Hora proti němu nepůjde.“

„Říkám ti, co vím.“ Hilo přecházel před oběma muži sem a tam. Lan cítil, jak z něj neskrývaně proudí rozčilení. Hilova nefritová aura vypadala vedle Doruova hustého kouře jako žhnoucí kapalina. „Děda a Ayt Jugontin jako soupeři respektovali jeden druhého. Ale to už je minulost. Starej Ju je mrtvej a Ayt Mada jedná sama za sebe.“

Lan zvažoval bratrova slova a při tom se zadíval na honosný a rozlehlý dům Kaulů. „Nezdolní už pár let rostou rychleji než Hora,“ připustil. „Vědí, že náš klan je pro ně jediná hrozba.“

Hilo se zastavil a chytil bratra za paži. „Dovol mi zajít do Podpaží s pěti Pěstma. Ayt nás testuje, posílá svoje nejmenší Prstíky, aby dělaly bordel, a čeká, co s tím uděláme. A my pár z nich odsekáme a pošleme jí je zpátky v pytlech na mrtvoly. Jako signál, že si s náma nikdo nebude zahrávat.“

Doruovy tenké rty se sevřely, jako kdyby kousl do limetky. Otočil hlavu k mladšímu Kaulovi a zpražil ho pochybovačným úšklebkem. „Copak zabili někoho z našich, Zelenou kost nebo Lucerníka? Chceš říct, že bychom měli prolít krev jako první? Porušit příměří? U Roha se dá očekávat určitá míra divokosti, ale takovým dětinským přeháněním svému Pilíři prokazuješ leda tak medvědí službu.“

Hilova aura zaplála jako rozfoukaný oheň. Lana zasáhla vlna horkosti vteřinu předtím, než Hilo řekl nečekaně odměřeným hlasem: „Pilíř pozná sám, když mu někdo prokazuje špatnou službu.“

„To stačí,“ zavrčel Lan na oba. „Máme se společně rozhodovat, ne se dohadovat, kdo ho má většího.“

Doru řekl: „Lan-se, osobně mi to spíš zní tak, že se v Podpaží, kde o problémy obecně není nouze, odvázalo pár příliš horlivých a svárlivých mladíků.“ Počasníkova nefritová aura stejnoměrně žhnula jako staré uhlíky, pomalu hořící zbytková energie člověka, který přežil mnoho požárů a nechystá se sám zakládat nové. „Jistě bude možné nalézt mírumilovné řešení, takové, při kterém bude zachována úcta mezi našimi klany.“

Lan si prohlédl svého Roha a Počasníka. Měli sloužit jako pravá a levá ruka Pilíře, jeden odpovídat za vojenské záležitosti, druhý za ty obchodní. Roh byl nepřehlédnutelný a nejobávanější válečník a taktik klanu, vůdce Pěstí a Prstů, které strážily a bránily klanové území a jeho obyvatele před soupeři a pouličními zločinci. Počasník byl stratég, řešitel provozních věcí a mozek pracující v zákulisí z kanceláře plné schopných Zdaronošů řídících značné toky financí z příspěvků, ochrany a investic. Určité napětí mezi těmito dvěma zásadními rolemi bylo stěží překvapivé — spíše se dalo očekávat. Ale Hilo a Doru se velmi lišili nejen svou funkcí, ale také povahou. Když si Lan oba muže prohlížel, sám si nebyl jistý, na co se má spolehnout: na Hilovu sílu a pouliční instinkty, nebo na Doruovy zkušenosti a opatrnost.

„Zkus zjistit, jestli Aytové podporují Tem Bena,“ řekl Lan Hilovi. „A mezitím pošli pár Pěstí do Podpaží, ale jenom —“ zavrtěl hlavou, když viděl, jak dychtivě se jeho bratr zatvářil —, „aby uklidnily naše Lucerníky a ochránily jejich podniky. Žádné útoky, žádné odplaty, žádné šeptání jmen. Bez souhlasu rodiny nikdo krev neprolije, ani kdyby mu za to měla být nabídnuta čistá čepel.“

„Prozíravé rozhodnutí,“ přikývl Doru.

Hilo se ušklíbl, ale tvářil se víceméně spokojeně. „Dobře,“ řekl. „Ale dej na mý slova, bude to jenom horší, určitě ne lepší. Dědova pověst nás už dlouho chránit nebude.“ Zatahal se za pravý ušní lalůček, jak bylo zvykem, když chtěl člověk zahnat smůlu. „Nechť žije do tří set let,“ zavrčel z povinnosti, ale neupřímně. „Pravda je taková, že Ayt veřejně dává najevo svou moc Pilířky, a pokud chtějí Nezdolní chránit vlastní lidi, budeš muset udělat to samý.“

Lan odsekl: „Nepotřebuju, aby mě můj mladší bratr poučoval jako nějaký kmet.“

Hilo při výtce naklonil hlavu na stranu. Potom se doširoka usmál, jeho obličej se při tom proměnil a opět z něj sálal chlapecký elán. „Pravda. Kmetovskejma poučkama jseš zásobenej dostatečně, co?“ S přátelským pokrčením ramen se odvrátil a vydal se zpátky k obrovské bílé Duchesse, kde na svého velitele trpělivě čekali Maik Kehn a Maik Tar a pokuřovali dohromady cigaretu. Jeho hřejivá nefritová aura se přelila hladce jako letní řeka; Hilo nepatřil k těm, kdo si v sobě z roztržek odnášejí zášť. Lana udivovalo, že dětství strávené nemilosrdným výcvikem na Akademii Kaul Dušurona nezanechalo na nezlomně rozverném egu mladšího vnuka starého Kaula žádné šrámy. Chodil světem, jako kdyby to byly kulisy, které jen někdo postavil kolem něj.

Doru tiše prohlásil: „Omlouvám se za to, jak hrubě jsem se k němu dnes večer choval, Lan-se. Hilo je nebojácný Roh — jen se musí držet na krátkém vodítku.“ Jeho sevřené rty se pousmály, jako kdyby věděl, že Lan i on myslí na totéž. „Budeš mě ještě dnes večer k něčemu potřebovat?“

„Ne. Dobrou noc, Doru.“

Starý rádce sklonil hlavu a tiše se vytratil boční pěšinou, která vedla k Počasníkovu sídlu.

Lan sledoval mizející postavu a pak se vydal po příjezdové cestě k domu Kaulů. Byla to největší stavba na pozemku a také ta nejimpozantnější — čisté, moderní linie, tradiční kekonské dřevěné obklady a střecha ze zelených tašek, betonová dlažba třpytící se přidanými rozdrcenými mořskými mušlemi. Bílé sloupoví vycházelo z okázalých cizích slohů, a třebaže budově dodávalo velkolepost, Lan by ho postavit nenechal, kdyby rozhodnutí bylo na něm. Návrhy a stavbu rodinného sídla velkou částí svého jmění financoval dědeček. Marnivě přistupoval i k jeho symbolice a tvrdil, že je to důkaz toho, jak daleko Zelené kosti došly, když si mohou dovolit žít v okázalém přepychu, byť ještě před pár desítkami let se ukrývaly v tajných táborech v pralese a horách a přežívaly jen díky své vynalézavosti, maskování a pomoci Lucerníků z řad občanů.

Lan zvedl hlavu a zadíval se do levého okna v horní části domu. Proti světlu se rýsovala silueta muže sedícího v křesle. Dědeček byl stále vzhůru, dokonce i takto pozdě v noci.

Lan vešel do domu a ve vstupní hale zaváhal. Zdráhal se to sice přiznat, ale Hilo měl pravdu — bylo načase, aby moc Pilíře třímal silnější rukou. Nelehká rozhodnutí náležela k jeho povinnostem, a když už nemohl spát, jedno takové mohl uskutečnit hned. S nemalými obavami vystoupal po schodech.

4

Pochodeň Kekonu

Lan vstoupil do dědečkova pokoje, vybaveného nádherným nábytkem a uměleckými díly: palisandrovými stoly ze Stepenlandu, hedvábnými tapiseriemi z období pěti panovníků říše Tun, skleněnými lampami z jižního Ygutanu. Většinu prostoru na zdech pokrývaly fotografie a upomínkové předměty. Kaul Seningtun byl národní hrdina, jeden z vůdců nelítostného povstání Zelených kostí, které před téměř třiceti lety vedlo k ukončení nadvlády Šotariánské říše nad ostrovem Kekon. Po válce se skromně zřekl politiky a příležitosti vládnout a stal se úspěšným podnikatelem a významnou veřejnou postavou. Na jedné ze stěn se tísnily fotografie z důležitých státních a charitativních událostí s nespočtem čestných ocenění.

Stařec, kterého kdysi nazývali Pochodní Kekonu, nevěnoval pozornost důkazům svých úspěchů a počinů ani drahým věcem, které nashromáždil. Namísto toho většinu času hleděl za siluetu města na vzdálené zelené hory obklopené pralesem a zahalené mlžným oparem. Lan přemýšlel, zda tam takto na sklonku dědečkova života nespočívá i jeho srdce: ne ve městě, které pomohl vybudovat z popela války a proměnit v rušnou metropoli, ale hluboko ve vnitrozemí ostrova, v místě, jež starodávní Kekonci považovali za posvátné a cizinci za prokleté, kde mladý Kaul Sen strávil své nejslavnější roky s dalšími povstalci a válečníky.

Lan se zastavil obezřetně kousek od dědečkova křesla. Poslední dobou bylo těžké předvídat, v jaké náladě starého pána zastihne. Kaul Sen vždy býval nezdolně energický a tvrdý muž — druhé stejně často a se zápalem chválil jako kritizoval. Byl přímý a nikdy se nespokojil s menším ziskem, když bylo možné zariskovat víc pro naprosté vítězství. A v jeho jedenaosmdesáti letech z něj stále vyzařovala hustá, intenzivní nefritová aura.

Ale už nebyl takový, jaký býval. Jeho manželka — kéž ji bohové poznají — zemřela před třemi lety. Čtyři měsíce nato náhle zemřel na mrtvici Ayt Jugontin ve věku pětašedesáti let. A od té doby nezdolná vůle Pochodně pomalu chřadla. Neobřadně předal vedení klanu Lanovi a často býval zadumaný a odtažitý, někdy i výbušný a krutý. Seděl bez hnutí; navzdory horku letní noci měl přes vetchá ramena přehozenou deku.

„Dědo,“ ozval se Lan, přestože věděl, že není nutné ohlašovat svou přítomnost. Patriarchovy smysly se věkem neotupily; pořád dokázal Vnímat jinou Zelenou kost až na druhý konec ulice. Kaul Sen upřeně hleděl kamsi do prázdna; dalo se stěží poznat, zda vůbec věnuje pozornost pořadu běžícímu v barevné televizi, kterou mu v jeho pokoji nedávno nechali zapojit. Hlasitost byla stažená, ale Lan při letmém pohledu poznal, že jde o dokument o válce mnoha národů, při níž boj Kekonců o nezávislost hrál jen vedlejší roli. Světelný záblesk exploze na obrazovce se odrážel a mihotal na prosklených upomínkách na stěnách.

„Šotariánci. Shazovali na hory bomby,“ řekl Kaul Sen pomalu, ale stále důrazně a zvučně, jako by nepromlouval k tmavému oknu, ale k uchvácenému davu. „Ale báli se, že by tím mohli spustit hodně sesuvů půdy. Tihleti Šoťáčci vojáčci pochodovali pralesem v rojnicích. Vypadali všichni stejně, jako mravenci. Nemotorní. My jsme byli jako panteři. Lovili jsme je jednoho po druhým.“ Kaul Sen píchal do vzduchu prstem, jako by sestřeloval neviditelné šotariánské vojáky po pokoji. „Jejich pušky a granáty proti našim měsíčním čepelím a drápovým nožům. Deset jejich proti jednomu našemu, a stejně nás nedokázali rozdrtit, ať se snažili sebevíc. A snažili se hodně.“

Pořád to samé dokola. Stejné válečné historky. Lan se obrnil trpělivostí.

„A tak šli po našich Lucernících, obyčejnejch lidech, kteří za nás noc co noc vyvěšovali do oken zelený lucerny. Muži, ženy, staří, mladí, bohatí, chudí — nesešlo na tom. Když měli Šotci podezření, že patříš ke Společnosti jedný hory, jednali bez varování. Prostě ty lidi nechali zmizet.“ Kaul Sen se opřel v křesle. Jeho hlas zněl vážně a hloubavě. „Jedna rodina mě a Jua schovávala ve stodole tři noci. Muž, jeho žena a jejich dcera. Díky nim jsme se vrátili do tábora živí. Pár týdnů nato jsem je šel zkontrolovat, ale už byli pryč. Všechno nádobí a nábytek zůstaly, kde byly, i hrnec na plotně, ale oni zmizeli.“

Lan si odkašlal. „To bylo dávno.“

„To bylo v době, kdy jsem ti ukázal, co máš dělat, když budeš muset… jak si sám podřízneš krk drápovým nožem. Rychle, takhle —“ Kaul Sen napodobil zuřivý pohyb přejetím prstu přes vlastní krční tepnu. „Tobě tehdy bylo tak dvanáct, ale pochopils to dokonale. Pamatuješ si to, Du?“

„Dědo.“ Lan sebou trhl. „Já nejsem Du. Jsem to já, tvůj vnuk Lan.“

Kaul Sen se obrátil a podíval se přes rameno. Chvíli se tvářil zmateně; nebylo to poprvé, co ho Lan přistihl při hovoru se synem, kterého ztratil před šestadvaceti lety. Potom se mu rozjasnily oči. Zklamaně semkl rty a povzdechl si. „Dokonce i tvoje aura připomíná tu jeho,“ zabručel. Obrátil se zpátky k oknu. „Akorát ta jeho byla silnější.“

Lan spojil ruce za zády a zadíval se stranou, aby zakryl podráždění. Už tak bylo bolestivé vejít dovnitř a vidět mezi všemi těmi vyznamenáními i spousty fotografií vlastního otce, natož aby musel snášet dědečkovy čím dál častější a nečekanější urážky.

Pro Lana byly v dětství otcovy fotografie tím nejcennějším, co měl. Vydržel si je prohlížet celé hodiny. Na největším černobílém snímku stál Kaul Du ve vojenském stanu mezi Kaul Senem a Ayt Jugontinem. Trojice zkoumala rozloženou mapu. Každý měl u pasu drápový nůž a na zádech zavěšenou měsíční čepel. Kaul Du byl oblečený do volné zelené haleny generála Společnosti jedné hory, díval se přímo do objektivu a vyzařoval z něj revolucionářský zápal a sebevědomí.

Teď však vyvěšené fotografie na Lana působily jako skličující fosilie. Dívat se na ně bylo jako hledět na snímek sebe sama, uvězněného v nějakém zapomenutém čase a prostoru. Otci se nesmírně podobal — zdědil jeho čelist i nos, a dokonce i stejný soustředěný výraz s přivřeným levým okem. Řeči ostatních o tom, jak moc jsou si podobní, ho v dětství naplňovaly hrdostí. „Vypadá přesně jako jeho otec! Je předurčený stát se legendární Zelenou kostí a velkým válečníkem,“ provolávali lidé. „Bohové nám vracejí hrdinu skrze jeho syna.“

Teď v něm fotografie i srovnávání vzbuzovaly už pouze nelibost. Obrátil se zpět k dědečkovi, pevně odhodlaný přenést jejich hovor do přítomnosti. „Šae se vrací už tento týden. Dorazí ve čtvrtoden, vzdát čest.“

Kaul Sen se prudce otočil v křesle. „Čest?“ Zvedl se s planoucím rozhořčením. „Kde nechala čest dva roky zpátky? Kde nechala čest, když se obrátila zády ke svýmu klanu a zaprodala se Espencům jako nějaká děvka? Je pořád s tím chlapem, s tím Šotariánem?“

„Šotaroespencem,“ opravil ho Lan.

„To je jedno,“ řekl dědeček.

„Už s Jeraldem není.“

Kaul Sen se mírně napřímil. „Aspoň nějaký dobrý zprávy,“ zabručel. „Nikdy by to nefungovalo. Mezi našima a jejich lidma je moc špatný krve. A její děti by byly slabý.“

Lan polkl nevraživou odpověď na Šaeinu obranu; bylo lepší nechat starého pána říct všechno, co má na srdci. Kdyby Šae nebyla už odmala jeho oblíbenkyní, nebyl by tak vzteklý. „Bude tady zase bydlet, aspoň na chvilku,“ řekl Lan. „Buď na ni hodný, dědo. Napsala mi, posílá ti pozdrav a přeje dlouhý život a pevné zdraví.“

„Hm,“ zavrčel stařešina rodu Kaulů, ale viditelně zkrotl. „Tak dlouhej život a pevný zdraví, jo. Můj syn je mrtvej. Moje manželka je mrtvá. Ayt Ju je taky mrtvej. A to byli všichni mladší než já.“ Na televizní obrazovce řady běžících vojáků padaly při střetu s tichou palbou. „Jak to, že jsem pořád živej, když oni jsou všichni mrtví?“

Lan se pousmál. „Bohové tě milují, dědo.“

Kaul Sen zasupěl. „S Ayt Juem jsme to neskončili dobře. Ve válce jsme bojovali bok po boku, ale jak přišel mír, dopustili jsme, aby nás rozdělil byznys. Byznys.“ Kaul Sen slovo vyplivl. Mávl jednou seschlou rukou po pokoji a poukázal na vše, co vybudoval, opovržlivě a nešťastně. „Šotkům se Společnost jedný hory zlomit nepodařilo, ale zničili jsme ji my sami. Znepřátelili jsme naše klany. Ani jsem si s Juem nestihl promluvit, než umřel. Oba jsme byli hrozní berani. Parchant. Takovej chlap už tady nikdy nebude. Byl to válečník, opravdická Zelená kost.“

Byla chyba za ním chodit nahoru. Lan se ohlédl ke dveřím a přemýšlel, s jakou výmluvou se vzdálí. Dědeček byl příliš zaujatý vzpomínáním na časy, kdy se Zelené kosti sjednotily pro blaho celého národa. Nepotřeboval slyšet, že klan jeho bývalého spolubojovníka je teď jeho nepřítel, tedy pokud se Hilo nemýlil. „Je pozdě, dědo,“ řekl. „Uvidíme se ráno.“

Vydal se k odchodu, ale Kaul Sen zvýšil hlas. „Proč jsi sem vlastně v tuhle hodinu přišel? Vyklop to.“

Lan se zarazil s rukou na dveřích. „To počká.“

„Přišel sis promluvit, tak mluv,“ nařídil mu dědeček. „Jsi Pilíř! Ten na nic nečeká.“

Lan prudce vydechl a pak se otočil. Došel k televizi a vypnul ji a pak se obrátil k dědečkovi čelem. „Jde o Dorua.“

„Co s ním?“

„Myslím, že je načase, aby odešel do důchodu. Abych jmenoval nového Počasníka.“

Kaul Sen se předklonil, plně soustředěný a s přísným výrazem. „Zanedbává nějak svoje povinnosti?“

„Ne, o to nejde. Chci na jeho místo někoho jiného. Někoho, kdo by mohl přinést čerstvý pohled na věc.“

„Kohopak máš na mysli?“

„Možná Woona. Nebo Hamiho.“

Starý pan Kaul se zamračil a vrásčitý reliéf na jeho obličeji se zkroutil do nové konstelace nelibosti. „Myslíš si, že by někdo z nich mohl být natolik schopnej a loajální Počasník jako Jun Dorupon? Kterej toho pro klan udělal víc než kdokoli jinej? Nikdy mě nesvedl na scestí, nikdy mě nezklamal ve válce ani v byznysu.“

„O tom nepochybuju.“

„Doru se mnou zůstal. Mohl klidně přejít k Hoře. Ayt by ho vzal bez mrknutí oka. Ale stejně jako já věří, že se musíme otevřít světu. Šotci nás kdysi dobyli právě kvůli tomu, že jsme byli až příliš dlouho uzavření. Doru zůstal u mě a nikdy nezklamal. Je to chytrej chlap. Chytrej a prozíravej. Důkladnej.“

Ale přitom skrz naskrz tvůj člověk. Lan řekl: „Sloužil ti dobře víc než dvacet let. Je načase, aby odešel do důchodu. Byl bych rád, kdyby sám odstoupil s grácií a vší úctou. Bez zášti. Žádám tě, abys s ním jako jeho přítel promluvil.“

Dědeček píchl prstem Lanovým směrem. „Dorua potřebuješ. Potřebuješ jeho zkušenosti. Netlač změny jenom kvůli změnám! Doru je stabilní, spolehlivej — ne jako Hilo. Už tak budeš mít dost práce s takovým divočákem v roli Roha. Kdoví jakej bažinnej démon se vplížil tvojí matce do ložnice a zplodil toho kluka, když Du bojoval mimo domov za svou zem.“

Lan věděl, že dědeček ho chce krutými slovy rozhodit, odvést jeho pozornost od původního záměru. V matení protivníků vždy vynikal, jak na bitevním poli, tak i později v zasedacích místnostech. Lan si však nedokázal pomoct. „Tak teď ses opravdu překonal, takhle během chvíle znevážit polovinu vlastní rodiny,“ řekl rozzlobeně. „Když máš o Hilovi tak nízké mínění, proč jsi ho schválil, když jsem ho navrhl na pozici Roha?“

Kaul Sen hlasitě odfrkl. „Protože v sobě má oheň a patří do rodiny. To mu nemůžu upřít. Počasníka by měli lidi respektovat, ale Roha by se měli bát. Ten kluk se měl narodit před padesáti lety. Zasel by Šotariánům do srdcí strach. Byl by to obávanej válečník, stejně jako Du.“

Oči patriarchy se zúžily a zkoumavě se zahleděly na Lana. „Duovi bylo třicet, když zemřel. Byl to bitvama zocelenej vůdce. Měl ženu, dva syny a třetí dítě na cestě. Nosil svůj nefrit lehce jako bůh. Možná vypadáš jako on, ale nikdy se mu ani z půlky nevyrovnáš. Proto si ostatní klany myslí, že ti nemusejí projevovat úctu. Proto tě Eyni opustila.“

Lan na chvíli oněměl. Potom se zpoza jeho očí vyhrnul tupý, pulzující vztek. „Eyni,“ odsekl, „se tenhle hovor netýká.“

„Měls toho chlapa zabít!“ Kaul Sen rozhodil rukama a nevěřícně s nimi zakýval nad hloupostí vlastního vnuka. „Nechals vlastní ženu odejít s nefrituprostým cizincem. Ztratils před celým klanem tvář!“

Lanovi se na okamžik mihla hlavou hrůzná touha, představa, že by dědečka vystrčil ven z okna v druhém patře. Vždyť přesně to ten stařík chtěl, ne? Do očí bijící násilí z ješitnosti. Ano, pomyslel si Lan, mohl vyzvat Eynina milence na souboj — utkat se s ním a zabít ho způsobem, jakým by to po právu udělal každý řádný Kekonec. Možná by takový čin byl pro Pilíře vhodnější. Ale stejně by to bylo úplně k ničemu. Prázdné gesto. Eyni by u sebe tak jako tak neudržel, byla už rozhodnutá odejít. Jediné, co dělat mohl, bylo pošlapat její štěstí a přinutit ji, aby ho nenáviděla. A když někoho milujete, skutečně milujete, nemělo by pro vás jeho štěstí být důležitější než vlastní čest?

„Jak ze mě fakt, že jsem nezabil milence svojí ženy, činí neschopného Pilíře?“ obořil se na něj Lan. „Jmenovals mě svým nástupcem, ale pořád jsi mi neprojevil žádnou podporu ani úctu. Přišel jsem tě požádat o pomoc s Doruem a místo toho jsem se dočkal jen blábolení a urážek.“

Kaul Sen vstal. Pohnul se náhle a nečekaně plynule. Deka, kterou měl zakrytá ramena, sklouzla na podlahu. „Pokud jseš hodnej role Pilíře, dokaž mi to.“ Oči starého pána byly jako obsidián a jeho obličej připomínal vyschlou nehostinnou poušť. „Ukaž mi, jak zelenej jsi.“

Lan se udiveně podíval na svého dědečka. „Nebuď směšný.“

Kaul Sen překonal krátký rozestup mezi nimi v pouhém okamžiku. Jeho tělo se zvlnilo jako hadí hřbet, když vrazil oběma rukama Lanovi do hrudi. Lan se při úderu napodobujícím šlehnutí biče zapotácel. Sotva se stihl Zocelit; šok se přehnal celým jeho tělem s ochromující rázností nefritové síly. Upadl na jedno koleno a zalapal po dechu. „Za co?“

Jeho dědeček místo odpovědi zaútočil kostnatou pěstí na jeho obličej.

Lan vstal a tentokrát úder snadno odvrátil, stejně jako tři další, které následovaly hned po něm. Vzduch se naplnil bzučením střetu nefritových energií.

„Dědo,“ vyštěkl Lan. „Přestaň.“ Ustupoval, dokud nenarazil do stolu, a při tom stále odrážel jeden úder za druhým. Lan se šklebil pod náporem staříkovy téměř nezvladatelné rychlosti. Už je opravdu načase, aby přestal nosit tolik nefritu. Stejně jako automobily a střelné zbraně ani nefrit nebyl něco, co by měli vlastnit chřadnoucí senioři. Ne že by se však Kaul Sen kdy hodlal vzdát byť jediného korálku ze svých náramků nebo těžkého opasku, který nikdy nesundával.

„Nepřemůžeš ani starce.“ Nejstarší Kaul se pohyboval jako jezevec, samá šlacha a kost a mrzutá nálada. Boxoval a kličkoval a při tom se výsměšně zubil. Lan uskočil a shodil starožitnou keramickou mísu; přistála na dřevěné podlaze s hlasitým žuchnutím a odkutálela se. „No tak, hochu,“ zasípal jeho dědeček, „kam se poděla tvoje hrdost?“ Podařilo se mu vyslat úder pod Lanovou paží a zasáhnout svého vnuka klouby mezi žebra.

Lan hekl překvapením a bolestí. Zareagoval bez přemýšlení a udeřil svého dědečka dlaní do hlavy. Kaul Sen se zapotácel. Protočily se mu oči a sesunul se na podlahu s téměř dětským výrazem úžasu.

Lanovi z toho bylo nanic. Chytil dědečka kolem ramen. „Jsi v pořádku? Dědo, promiň, já —“

Jeho dědeček rychle napřáhl ruku s dvěma nataženými prsty, pevnými jako hřebíky, a trefil Lana do tlakového bodu uprostřed hrudníku. Lan se zhroutil a prudce se rozkašlal. Kaul Sen se mezitím přetočil, zvedl a rozkročil se nad ním.

„Jestli chceš být Pilířem, musíš jednat s úplným odhodláním.“ Kaul Senův věk najednou neznamenal nic; na krátký okamžik se opět stal majestátní Pochodní Kekonu. Stál s rovnými zády a přísným obličejem. Každý kousek nefritu na jeho těle vyzařoval sílu a žádal si úctu. Lan skrz opar vzteku a ponížení letmo spatřil toho válečného hrdinu, kterým jeho dědeček býval.

„Jen s úplným odhodláním!“ vyštěkl Kaul Sen. „Nefrit zesiluje to, co máš v sobě. To, co se odhodláš udělat.“ Poklepal se na hrudi. Zadunělo to, jako by zaťukal na tykev. „Můžeš mít kolik nefritu chceš, ale bez odhodlání moc nezískáš.“ Vrátil se ke svému křeslu a posadil se. „Doru zůstává.“

Lan se beze slova postavil. Sebral shozenou misku a položil ji zpátky na stůl a pak se ve chvíli skličujícího prozření opřel dlaní o zeď. Teprve v tu chvíli z něj jeho dědeček skutečně učinil Pilíře — když mu bez jakýchkoli pochyb dokázal, že je na všechno sám.

Lan tiše opustil pokoj a zavřel za sebou.

5

Rohovo koátko

Když se Kaul Hilo usadil za volant Duchesse, Tar se sklonil k otevřenému okénku spolujezdce a opřel se o předloktí. „Tak co říkal?“

„Zajistíme Podpaží,“ odpověděl Hilo. „Bez zabíjení,“ dodal. „Jen ochráníme, co je naše. Naše Lucerníky, naše podniky.“

„A co když nás vyprovokujou? To ti nevadí, že se budeme muset držet zkrátka?“ Tarova otázka zněla pochybovačně; dával tak najevo, že ví, co by jeho šéf chtěl a měl dělat. Hilo se ovládl a nepovzdechl si. Kehn k jeho rozhodnutím téměř nikdy neměl žádné výhrady, ale Tar s ním chodil do stejného ročníku na Kaul Duově akademii, takže mu občas odmlouval. Mladší z Maiků se nikdy netajil tím, že Lana považuje za příliš konzervativního a že Hilo je silnější než jeho bratr. Bylo zjevné, že mu tím podstrojuje, a Hilo to nevítal tak, jak si Tar myslel.

„Bez zabíjení,“ řekl Hilo nesmlouvavě. „Zítra si o tom ještě všichni tři promluvíme.“ Nastartoval Duchesse, vjel na kruhový objezd před domem a vydal se po příjezdové silnici zpět do města.

Na užší cestu ke stavbě za domem svého bratra, k sídlu Roha klanu, před branou neodbočil. Předchozí Roh byl prošedivělý generál, který sloužil jeho dědu Kaulovi, člověk bez jakéhokoli citu pro zařizování interiéru. Když se Hilo nastěhoval, dům páchl psy a rybím gulášem. Všude zelené koberce a kostkované tapety. Přestože tam Hilo bydlel už rok a půl, nehodlal se obtěžovat rekonstrukcemi, byť je měl stále na pomyslném seznamu úkolů. V domě stejně netrávil téměř žádný čas. Nebyl tím typem Roha, který vydává rozkazy zpoza vysokých zdí a uzavřených dveří a nechává veškerou práci na svých Pěstech. Dům sloužil k přespávání, k ničemu jinému.

Při odjezdu ze sídla Kaulů si Hilo opřel paži o hranu otevřeného okna a bubnoval prsty do rytmu skladby z rádia. Šotariánská klubová hudba. Když nepouštěli espenský kvapík — nebo ještě horší kekonské lidovky —, hrála šotariánská klubová hudba. Hodně příslušníků starší generace stále odmítalo kupovat šotariánské produkty, poslouchat šotariánskou hudbu nebo sledovat šotariánské televizní pořady, ale Hilo k nim nepatřil, protože v době, kdy skončila válka, mu nebyl ještě ani rok.

Nálada se mu pomalu lepšila. Nedostal tak volnou ruku, jak původně žádal, ale řekl svůj názor a věděl, co musí udělat. Tar nechápal, že Hilo svému bratrovi jeho pozici ani v nejmenším nezávidí. Jednat se zahořklým stařešinou klanu, jednat s tím úchylem Doruem, starat se o politikaření v KNU a Královské radě… Lan na to všechno možná měl dost trpělivosti, ale Hilo rozhodně ne. Na to byl život příliš krátký. Chápal a přijímal jednoduchost vlastní role: vést a řídit Pěsti, chránit teritorium klanu a bránit Nezdolné před nepřáteli. A přitom se královsky bavit.

Jel zhruba třicet minut, pryč z honosných předměstí Palácového vrchu kolem sídla Kaulů, hnal se rychle po široké Generálově třídě, zabočil na dvouproudou silnici a z ní spěšně kličkoval čím dál užšími uličkami až do Paciček, staré dělnické čtvrti plné obchůdků, pouličních stánků s jídlem pochybné kvality a zakroucených uliček ucpaných rikšami, mopedy a toulavými psy. Pacičky zůstaly během války téměř nedotčené a od těch dob se také téměř nezměnily. Vyhýbali se jim jak zahraniční turisté, tak tempo moderního rozvoje. V noci byly ulice obzvlášť stísněné; boční zrcátka Duchesse jen tak tak míjely prostor mezi mnohem menšími a prorezlejšími auty zaparkovanými po obou stranách vozovky lemované řadami cihlových činžáků, které stály tak blízko u sebe, že se člověk téměř mohl vyklonit z okna a dotknout se zdi u sousedů.

Hilo zastavil zhruba půl kilometru od zamýšleného cíle. Nedělal si žádné starosti; přece jen se nacházel hluboko v teritoriu Kaulů. Jen nechtěl, aby jeho snadno zapamatovatelné auto někdo viděl parkovat noc co noc na tomtéž místě. Někdo by mohl usoudit, že má pravidelné návyky, pro něj však bylo důležité působit nepředvídatelně. Navíc rád chodil pěšky. Teplota konečně klesla a nastala příjemná noc. Nechal bundu v autě a beze spěchu se procházel a vychutnával si klid mezi pozdními nočními a brzkými ranními hodinami.

Vchodové dveře obešel a místo toho vystoupal do pátého patra po vratkém požárním schodišti. V bytě se svítilo. Okno bylo odjištěné a otevřené dokořán, aby se rozpálený pokoj alespoň trochu vyvětral. Hilo vklouzl dovnitř, spustil nohy z rozpraskaného parapetu a tiše došel po koberci ke zdroji světla v ložnici.

Spala s rozevřenou knihou na klíně. Lampička na nočním stolku zalévala její obličej z boku závojem oranžového světla. Hilo zůstal stát ve dveřích a díval se, jak její hrudník stoupá a klesá při jemných, nerušených nádeších a výdeších. Deka jí zakrývala nohy pouze po kolena, výš už ne. Měla na sobě bavlněnou halenku s tenkými ramínky a bez rukávů a modré kalhotky s bílou krajkou. Její tmavé vlasy se rozprostíraly po bílém polštáři a jejich konečky se stáčely kolem bělostných holých ramen.

Hilo ji se zálibou pozoroval, dokud už čekání nemohl snášet dál. Přešel místnost a osvobodil knihu z jejích prstů, ohnul rožek na rozečtené stránce a odložil ji na noční stolek. Dívka se ani nezavrtěla. Její naprostá hluchota vůči případnému ohrožení ho udivovala. Byla tak strašně odlišná od Zelené kosti, že klidně mohla být úplně jiným živočišným druhem než on.

Zhasl světlo a místnost se ponořila do tmy. Potom se přesunul na ni, zalehl ji a zakryl jí ústa dlaní. Poplašeně se probudila; vytřeštila oči a zazmítala se pod jeho tělem. Tlumeně vykřikla a on se potom tiše zasmál a zašeptal jí do ucha. „Měla bys být opatrnější, Wen. Když budeš v noci nechávat otevřený okno, dovnitř můžou vlézt muži se zlými úmysly.“

Přestala vzdorovat. Stále na svém hrudníku cítil vzrušující tlukot jejího srdce, ale tělo už měla uvolněné. Stáhla si jeho ruku z úst. „Můžeš za to ty,“ vyštěkla. „Usnula jsem, když jsem na tebe čekala, a ty mě na oplátku ještě takhle vyděsíš. Kdes byl?“

Potěšilo ho, že na něj čekala do noci. „Byl jsem ve Dvojí štěstěně a řešil nějaký potíže.“

Povytáhla obočí. „Potíže s hazardem nebo striptérkama?“

„Nic tak zábavnýho,“ dušoval se. „Zeptej se svejch bratrů, jestli mi nevěříš.“

Wen se pod ním provokativně zavrtěla a otírala se holými rameny a stehny o jeho oděv. „Kehn a Tar mi neřeknou ani slovo. Na to jsou ti příliš oddaní.“

„Zase je tak nepodceňuj.“ Hilo vzal do úst její ušní lalůček a sál ho, zatímco si rozepínal opasek a sundával kalhoty. „Ti dva mě určitě plánovali zabít. Museli si všimnout, jak se na tebe dívám. Bylo jim hned jasný, že chci ojet jejich mladší sestřičku.“ Stáhl jí kalhotky, pohladil ji mezi nohama a pak do ní zasunul dva prsty. „Musel jsem z nich udělat svoje nejbližší Pěsti, jinak by mě vykuchali.“

„Nemůžeš jim to mít za zlé,“ řekla a povzbudivě kroutila pánví. Jeho prsty, zvlhlé a teplé, klouzaly sem a tam. Rozepnula mu horní tři knoflíky a přetáhla mu košili přes hlavu. „Co by taky syn velké rodiny Kaulů chtěl mít společného s kamenozrakou — zvlášť z tak zostuzené rodiny, jako je ta moje — kromě snadnýho zásunu?“

„Hodně snadnejch zásunů?“ Vášnivě, netrpělivě ji políbil, prudce dotíral na její ústa vlastními rty a jazykem. Jeho penis byl bolestivě ztopořený a Wen ho cítila na vnitřní straně stehna. Natáhla ruce a zabořila mu je do vlasů. Hladila ho po krku a hrudníku, přejížděla prsty přes kousky nefritu nasázené po celé délce jeho klíčních kostí a v bradavkách. Dotýkala se jich a sála je beze strachu, bez závisti, bez chtivosti, laskala je jen jako překrásnou součást jeho těla a nic víc. Nikdy žádné jiné ženě nedovolil sáhnout na svůj nefrit a nebojácná intimita, kterou s Wen sdílel, ho nesmírně vzrušovala.

Přirazil a zasunul do ní celý úd. Byla lahodná a spouštěla v jeho mysli lavinu vjemů. Sluneční svit a oceán, letní ovoce a pižmo. Hilo blaženě zavrčel a chytil čelo postele. Chtěl ještě víc. Jeho nefritem zostřené smysly řvaly s oslepující intenzitou. Bušení jejího srdce, hrom jejího dechu, její spalující pokožka na jeho. Zalitoval, že předtím zhasl. Chtěl ji vidět lépe, opájet se každým detailem jejího těla.

Wen přizvedla pánev z matrace, sevřela ho lýtky a při tom na něj stále upírala oči, ve kterých zářila dvě smítka odraženého světla pouličních lamp jako svíčky plující po tůni. To, jak prudce ho zbožňovala, posouvalo rozkoš ještě dál. Sál její třešňové bradavky. Zaplouval do údolí jejích ňader a topil se v její nezaměnitelné vůni. Wen ho popadla za boky a neúnavně si ho přitahovala k sobě, až vyvrcholil a rozkošnicky se poddal ztrátě kontroly nad vlastním tělem.

Zůstal ležet na ní, zatímco se mu jeho vědomí tančivě vzdalovalo, a dýchal do měkkých záhybů jejího krku. „Jsi pro mě to nejdůležitější na světě.“

Když se vzbudil, už svítalo. Slunce se vecpávalo do mezer mezi budovami a vtékalo do oken. Předzvěst dalšího parného dne.

Hilo sledoval překrásné stvoření, které vedle něj spalo, a pocítil silnou, neovladatelnou vnitřní touhu. Chtěl ji vzít a celou obklopit, nějakým kouzlem ji vtáhnout do sebe, aby ji mohl nosit v bezpečí ve svých útrobách, kamkoli by se hnul. Před Wen si dopřával ženy a choval k nim vřelé, dokonce i něžné city. To ale nebylo nic ve srovnání s tím, co cítil k Wen. Touha činit ji šťastnou byla téměř fyzicky bolestivá. Pomyšlení, že by jí kdokoli mohl ublížit nebo ho o ni připravit, ho naplňovalo horečnatým vztekem. Mohla ho požádat o cokoli a on by její přání splnil.

Hilo přemítal nad tím, že skutečná láska je smyslná a euforická, ale také bolestivá a tyranská, vyžadující poslušnost. Byla zjevně zcela odlišná od toho vzpurného pobláznění, kterým zaplála Šae k tomu Espenci, i od citů z rozumu, které k sobě chovali Lan a Eyni.

Rozpomenutí na Eyni trochu potemnilo jeho náladu. Po několika týdnech ale nakonec dokázal vystopovat tu kurvu i s tím parchantem, co si dovolil nehorázně urazit jeho bratra. Žili v Lybonu, ve Stepenlandu. Zvažoval, že by na jejich vraždu někoho najal, ale urážku klanu měl řešit přímo klan. A tak požádal Tara, aby mu pod falešným jménem a pasem zamluvil let, ale když o svých plánech řekl Lanovi, Pilíř se k nim postavil nevděčně, dokonce i vztekle.

„Nikdy jsem tě o to nežádal,“ křičel na něj tehdy. „Kdybych chtěl zašeptat jejich jména, udělal bych to sám, takže ti mělo být jasné, že to nechci. Nech je na pokoji a nepleť se do mého osobního života.“

Hilo byl kvůli promarněnému úsilí výrazně podrážděný. Snažil se svému bratrovi prokázat laskavost a on se mu odvděčil takhle. Lan si svoje pocity vždycky nechával pro sebe, tak jak to jen Hilo mohl vědět?

Wen se zavrtěla a rozkošně ospale se zajíkla. Hilo opustil svá přemítání a vklouzl pod přikrývku, aby ji probudil svými ústy a prsty. Trpělivě ji dráždil, s potěšením ji dovedl k rozechvělému vyvrcholení a znovu se s ní pomiloval, tentokrát pomaleji a klidněji.

Když pak leželi upocení, s propletenými končetinami, řekl: „Jak jsi v noci zmínila to o svojí rodině — to by sis neměla myslet. To, co udělali tvoji rodiče, se stalo dávno a o Kehnovi a Tarovi nikdo nepochybuje. Jméno Maiků je v očích klanu očištěný.“

Wen chvíli mlčela. „Ne v očích celého klanu. Co tvoje rodina?“

„Co s nima?“

Položila mu hlavu na rameno. „Šae mi nikdy nevěřila.“

Hilo se zasmál. „Šae je kráva, utekla s espenským mariňákem a teď se plazí poníženě zpátky jako štěně, který se vychcalo na koberec. Není v pozici, ze který by mohla kohokoli soudit. Proč by tě mělo trápit, co si o tobě myslí?“ Ze zahořklosti ve vlastním hlase si s určitým překvapením a zklamáním uvědomil, že svojí sestře ještě nedokázal zcela odpustit.

„Tvůj dědeček vždycky Šae ochotně naslouchal. Myslím, že by mě neschválil, ani kdybych nebyla kamenozraká.“

„Je to senilní dědek,“ řekl Hilo. „Pilířem je teď Lan.“ Konejšivě ji políbil na spánek, ale jeho rozpoložení se změnilo; překulil se na záda a zamyšleně sledoval roztočený žlutý stropní ventilátor.

Wen se obrátila a starostlivě si ho prohlížela. „Co se děje?“

„Nic,“ odpověděl.

„Svěř se mi.“

Když jí odvyprávěl, co se předchozí noc odehrálo ve Dvojí štěstěně a jak dopadlo krátké jednání na příjezdové cestě k sídlu Kaulů, Wen se přizvedla na lokti a ustaraně sevřela rty. „Proč Lan toho kluka nechal jít? Tak mladý a už krade nefrit. Nikdy se nevyléčí. Jenom vám později způsobí další potíže.“

Hilo pokrčil rameny. „Já vím. Co ti na to mám říct? Lan je optimista. Jak jen mohl takhle změknout? Můj drsnej starší brácha, kterej mě odmala usazoval? Zelenej je dost, ale neuvažuje jako zabiják. A Ayt se pro zabíjení narodila. Je naprosto jasný, že se blíží válka s Horou — jak je možný, že to nevidí? Manipuluje s ním ta stará podšitá kuna Doru.“

„Lan by měl poslouchat spíš tebe než Dorua.“

„Doru je v klanu zaháčkovanej jako břečťan; není možný ho obejít.“ Wen se posadila. Její lesklé černé vlasy jí splynuly po zádech a ranní slunce osvítilo její dokonalou tvář. Řekla mu: „Tím pádem se na obranu Nezdolných musíš připravovat sám. Doru má svoje kontakty, donašeče a pokoutné způsoby. Ale všechny Pěsti a jejich Prsty jsou tvoje. Zelené kosti jsou v první řadě válečníci. Obchodníci až v té druhé. Jestli se blíží válka, bude se vést v ulicích — a ulice patří Rohovi.“

„Moje koťátko.“ Hilo objal Wen kolem ramen a políbil ji zezadu na krk. Ve srovnání s ní bledly i některé z jeho Pěstí. „Máš srdce nefritový válečnice.“

„V kamenozrakém těle.“ Její povzdech byl sladký i přes hořkost v jejím hlase. „Kdybych jen byla Zelená kost, pomáhala bych ti. Byla bych tvojí nejoddanější Pěstí.“

„Nepotřebuju další Pěst,“ odvětil. „Jsi dokonalá taková, jaká jsi. Starosti o Zelený kosti přenechej mně.“ Vzal její ňadra do dlaní, potěžkal jejich příjemné tvary a sklonil se k dalšímu polibku.

Odtáhla se od něj, protože se nechtěla nechat rozptýlit. „Kolik Pěstí máš? Myslím těch dobrých, na které se můžeš spolehnout? Kehn mi říkal, že někteří nejsou dostatečně tvrdí; jsou zvyklí na mír, na politikaření a daně a boj neznají. Kolik z nich kdy zvítězilo v duelu? Kolik na sobě nosí víc než pár oblázků?“

Hilo si povzdechl. „Většina je zelená a máme několik pořádnejch ranařů, stejně jako oni.“

Otočila se a zadívala se na něj. Weniny rysy nebyly krásné konvenčním způsobem, ale Hilovi připadaly nekonečně zajímavé. Široké kočičí oči a tmavé šikmé obočí, šibalská neřestná ústa a téměř maskulinně tvarovaná čelist. Kdykoli zvážněla, jako například právě teď, Hilo si říkal, že by byla dokonalým objektem uměleckého portrétu — její přímý pohled, tak klidný, intenzivní a záhadný, že si člověk nemohl být jistý, jestli přemýšlí o sexu, vraždění nebo nakupování v supermarketu.

„Kdys byl naposledy na akademii?“ zeptala se ho. „Měl bys zajít za bratrancem a omrknout žáky v osmém ročníku. Udělat si představu, které z nich budeš moct využít, až za rok absolvují.“

Hilo se rozzářil. „Máš pravdu. A už je to dlouho, co jsem Andena navštívil naposledy. Udělám to.“ Jemně sevřel její bradavky, naposledy ji ještě políbil a pak vstal a posbíral svoje oblečení. Když si natahoval kalhoty a upravoval pochvu s drápovým nožem, broukal si. „Z toho kluka něco bude,“ prohlásil, když si zapínal košili před zrcadlem u toaletního stolku. „Až dostane nefrit, bude z něj legendární Zelená kost.“

Wen se usmála a sepnula si vlasy. „Stejně legendární jako jeho Roh.“ Hilo na ni na oplátku za kompliment mrkl.

6

Návrat domů

Kaul Šaelinsan dorazila na žanlungské mezinárodní letiště s matně kocovinovou otupělostí, která typicky provázela každý třináctihodinový let. Když při přeletu oceánu sledovala nekonečnou modrou plochu, měla pocit, jako by čas běžel pozpátku — ponechávala za zády osobu, kterou se stala v cizí zemi, a vracela se do dětství. Cítila se zmatená směsí emocí, které to v ní vzbuzovalo: dojemným, hořkosladkým spojením euforie a porážky.

Šae si vyzvedla kufr ze zavazadlového pásu. Moc si toho s sebou nevzala. Dva roky života v Espenii, nepochopitelně drahé studium na univerzitě a všechen majetek se jí vešel do jediného červeného koženého kufru. Byla příliš unavená na to, aby se nad tou ironií pousmála.

Vzala do ruky sluchátko v telefonní budce a už se chystala vhodit do automatu minci. Pak se zarazila a vzpomněla si na dohodu, kterou uzavřela sama se sebou. Ano, vrátí se do Žanlungu, ale jen za určitých podmínek. Bude žít jako běžná občanka města, nikoli jako vnučka Pochodně Kekonu. To znamenalo, že nemůže zavolat svému bratrovi, aby ji nechal vyzvednout na letišti.

Šae vrátila sluchátko do kolébky a chvíli se podivovala, jak snadno se dá sklouznout ke starým návykům během pouhých několika minut po vkročení na Kekon. Na chvíli se posadila na lavičku v prostoru pro výdej zavazadel a najednou se jí nechtělo ujít poslední kroky skrz otáčivé dveře do příletové haly. Něco jí říkalo, že až vyjde ven, cesta, kterou podnikla, se nezvratně uzavře.

Nakonec už to ale nevydržela dál odkládat. Postavila se a následovala proud ostatních pasažérů ke stanovišti taxislužby.

Když před dvěma lety ostrov opouštěla, odlétala s přesvědčením, že se nikdy nevrátí. Byla plná hněvu a nadějných vyhlídek, odhodlaná vybudovat si nový život a identitu ve velkém širém moderním světě mimo Kekon, daleko od zpátečnických klanů a přebujelých mužských eg své rodiny. Po příletu do Espenie rychle zjistila, že vymanit se ze stigmatu původu z malého ostrovního státu proslulého jedinou věcí, nefritem, bude těžší, než čekala. Brzy zaznamenala, že jméno Žanlung se často setkává s nechápavými pohledy. Cizinci ho totiž znali pod vlastním názvem: Nefritové město.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nefritové město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.