Dariusz Tomasz Lebioda

Věčný oheň

Jidi Majia – Život a dílo

Jidi Majia

ISBN 978-80-88463-14-6 (pdf)

ISBN 978-80-88463-15-3 (ePub)

ISBN 978-80-88463-16-0 (mobi)

Poezie je matný oheň uhlí,

průhledná klenba oblohy.

Hledání nového lidského vtělení.

Jidi Majia, Pramen poezie

ÚVOD

I. Obrovská odlehlost

Velká odlehlost Polska od Číny znamenala, že vzájemná výměna literárních a intelektuálních obsahů byla po staletí na velmi nízké úrovni, daleko od autentických kulturních a uměleckých inspirací. Do naší země přicházely zkreslené a často povrchní informace, všudypřítomná byla také interpretační zkreslení, lingvistická a intuitivní řešení. Symbolem takového hlubokého neporozumění může být ztracené dílo největšího polského básníka Adama Mickiewicze Historia przyszłości („Dějiny budoucnosti“), ve kterém autor učinil z Číňanů agresory napadající Evropu. Tuto katastrofickou vizi si půjčil umělec především z ruské kultury a dalece předešel nápady Herberta George Wellse. Vize však neměla politický základ, protože Čína v té době nehrála ve světě důležitou roli. O tomto díle víme ze vzpomínkové knihy Antoniho Edwarda Odyńce,1 z dopisů ostatních přátel i samého Mickiewicze a také z popisů jeho mesiášského období, ve kterém propagoval představu Polska jako Krista národů^2 zachraňujícího Evropu před východním náporem (ať už ruským, mongolským nebo čínským).3 Naivita těchto vizí, kritizovaná přáteli a vědeckými recenzenty, nakonec vedla k tomu, že polský básník zničil rozsáhlou část svého rukopisného díla, ale jeho vyzařování, díky častému šíření opisů v Paříži, bylo možné pocítit v následných literárních érách a především v obecném chápání polsko-čínských vztahů. Dodnes existuje přesvědčení mimo intelektuální sféry, že Evropa může očekávat velkou, absurdní čínskou invazi – v době vlády Mao Zedonga (Mao Ce-tunga; v našem překladu preferujeme pinyin, českou transkripci uvádíme v závorce) se vtipkovalo, že Číňané obsadí Rudé náměstí, pak se přesunou do Polska a pokryjí ho charakteristickými vojenskými čapkami s rudou hvězdou.

Vynikající polský sinolog Mieczysław Jerzy Künstler v úvodu k velkolepé monografii Marcela Graneta objasnil v roce 1995 naše interakce takto: „Zájem o Východ není v naší zemi nový. Ačkoli hlavní proud směřoval po celá staletí na Blízký východ, naše tradice kontaktů s Dálným východem sahají hlouběji do minulosti, než by se na první pohled mohlo zdát. Navíc jsou starší než naše přímé vztahy se Středním východem. Existují důvody předpokládat, že mongolské invaze – nazývané v naší zemi »tatarské« – nepřinesly jen zničení země, ale také přispěly k poznání určitých prvků civilizace na Dálném východě. Navzdory těmto starodávným tradicím přímých kontaktů se zeměmi Dálného východu se však zdá, že v naší společnosti převládá poněkud mlhavá představa často omezená na poznání určité sady kuriozit, ale není posílena solidnější znalostí historie a kultury. Zdá se tedy, že dnes, když Čína, největší ze zemí na Dálném východě, hraje stále důležitější roli nejen v Asii, ale také ve světové politice, měly by být poskytnuty polským čtenářů alespoň některé prvky znalostí jako náležitá reakce na nepochybně rostoucí poptávku po informacích o této zemi.“4

Künstler přispěl k posílení intelektuálních vztahů s Dálným východem, nashromáždil také velké vědecké znalosti zaměřené především na lingvistiku, kulturu a náboženství Číny.5 Ačkoli v Polsku existuje pět univerzitních kateder sinologie, stále chybí syntetická studia současné čínské literatury a tato situace se nezmění pouze úvody a doslovy publikovanými v knihách nejznámějších čínských romanopisců, jako jsou například Gao Xingjian (Kao Sing-ťien), Mo Yan (Mo Jen) a Tie Ning (Tchie Ning). První dva obdrželi Nobelovu cenu za literaturu v letech 2000 a 2012, třetí z nich je spisovatelka psychologické prózy, kterou japonský nositel Nobelovy ceny Kenzaburó Óe neváhal zařadit k největším světovým autorkám.

II. Interpretační patologie

Bohužel v Polsku stále chybí velká monografie věnovaná čínské literatuře od nejstarších dob po současnost. Také nemáme rozsáhlé antologie, které by zhodnotily a určily místo jednotlivých spisovatelů v různých obdobích a v historii národní kultury.6 Stačí říci, že jediné dějiny čínské literatury (společně s japonskou) byly vydány v Polsku v roce 1901 a dnes bychom je stěží nazvali současnou monografií.7 Jejich autor byl mistrem v komponování práce naznačující vědeckou komplementaritu, ale ve skutečnosti byly kompilací všech dostupných informací o zemi, jazyce a kultuře. Ve Święcického díle proto čteme o Velké čínské zdi a Velkém kanálu, o hudebních nástrojích a písních, přičemž literární analýzy se posouvají k filozofickým dílům Konfucia a Starého mistra (Laozi, česky přepisováno jako Lao-c').8 V této práci se objevuje příliš mnoho dalekosáhlých zobecnění nevědeckého typu, jako jsou ty o povaze Číňanů a vlastnictví 400 milionů dětí jejich císařem: „Číňané jsou konzervativní národ par excellence. Trvale se drží obvyklé formy původních životních principů, že veškerého pokroku lze dosáhnout pouze v rámci těchto principů bez překročení dávných hranic. Číňané se vůbec nesnaží rozvíjet komplexní duchovní síly a jejich harmonii, ale usilují o jejich úplnou jednotu. Tato síla jednoty, která zde vládne nad množstvím, brání volnému proudění ducha, který nemůže dosáhnout výšek, musí se držet úrovně bezbarvé průměrnosti. Základem čínského státu je rodina, jejíž vytvoření je posvátnou povinností člověka, který naplňuje svůj osud na Zemi v manželství. Největší štěstí rodiny – syn: její hlava – otec, stejně jako hlava státu – císař, který je otcem 400 milionů dětí.“9

I když bychom předpokládali, že informace o císařových dětech jsou metaforou, znepokojujícím zůstává dalekosáhlé zobecnění a nadbytek geografických a náboženských informací ve srovnání s literárními analýzami. Také předpoklad, že Konfuciovy filozofické spisy a interpretace jeho spisů Menciem patří do literatury, je příliš dalekosáhlý a je druhem triku, který umožňoval, aby byl Święcicki považován za literárního historika. Od té doby se světová sinologie značně rozvinula a Konfuciovi již není přičítáno autorství Knihy proměn, spíše se upozorňuje na to, že spolu s Knihou písní a Knihou obřadů vznikla mnohem dříve a byla připojena ke konfuciánství. Autor „Dějin čínské a japonské literatury“ rozsáhle analyzuje následující knihy, přitom se zaměřuje hlavně na převyprávění jejich obsahu, ale o literárních hodnotách neříká téměř nic. Taková kontroverzní metoda vztahování filosofického a náboženského obsahu směrem k literární vědě nefunguje dobře ani v případě Mencia, Lao-c' a taoismu. Po sérii dlouhých citací následují skromné „analýzy“ podporované zobecněním z prací západních sinologů. Teprve ve XIV. kapitole, na straně 217, se objevily věty na téma čínské poezie, jakkoli jejich hodnota je prakticky nulová, použitá zjednodušení nespravedlivá a často přímo komická. Zde je ukázka dovedností někdejšího polského interpreta čínské poezie: „Ze všech krásných umění je v Číně nejoblíbenější a nejrozšířenější poezie. Avšak navzdory skutečnosti, že zde každý píše básně, nebo možná právě to je důvod, proč se skutečná poezie v Číně dosud nenarodila, a ta, která existuje, má pro nás, upřímně řečeno, stejnou uměleckou hodnotu jako čínská hudba, kterou překonává pouze historickým a morálním významem. Výše jsme se zmínili o tom, že Číňan, který skládá zkoušku, musí mimo jiné napsat báseň. Tato skutečnost výstižně svědčí o tom, co Číňané považují za poetickou kreativitu, protože chápou každého jednotlivce jako povolaného k psaní básní. (…) Všechna nejzávažnější díla, všechna dramata, romány atd. jsou protkány básněmi, které jsou přirozeně pouze rýmovanou prózou. K poezii potřebujete především fantazii, kterou Číňané nemají, a pak zase ty silné faktory, které mohou tuto fantazii oplodnit, se Číňanům také úplně nedostávají. Číňan je svou velmi praktickou povahou a celou svou duší oddaný každodenním životním záležitostem, je zosobněním prózy. Jeho fantazie musí být chladná, neúrodná a bez vyšší tvořivosti, protože ji neprobudí žádné z těch ohnisek, které inspirují jiné národy. Viděli jsme, že náboženství neposkytuje Číňanům žádné zápletky pro poetickou extázi a rodinný život, ve kterém je žena velmi podřadná, rovněž nepředkládá oživující prvky pro básnické vytržení. Ve společenském a státním životě je Číňan pouze stroj, který pracuje podle věčných vzorů, které mu neposkytují žádné vzrušení pro kreativní energii, k objevování nových světů v oblasti poznání, k sáhnutí po vavřínu slávy. Navíc Číňané, především mírumilovný národ, nikdy neuctívali válečné hrdiny, kteří jinde oplodnili svými činy fantazii národních básníků.“10

Když čteme tato slova, přemýšlíme, jestli jejich autor vůbec pochopil, co je literatura a seznámil se s některými mistrovskými díly čínských básníků mnoha století? Zajímalo by nás, jak reagoval na informaci, že Mickiewiczovi byl také dán úkol napsat báseň na dominikánské škole v Nowogródku? Absurdní zjištění Święcického nemají nic společného s realitou a fantazií poezie Říše středu, která byla dlouho vzorem lehkosti, jemnosti a především lásky k vesmíru a přírodě. V případě přírody autor poněkud mírní své pompézní soudy, ale jeho závěry jsou opět překvapivé: „Jedině příroda, která má pro Číňana zvláštní kouzlo, svrchovaně převládá v jeho poetických dílech, ačkoli tento smysl pro přírodu je také velmi povrchní, protože čínští básníci, kteří pozorně sledují různé fenomény v přírodě, je nikdy nenechají projít hranolem tvůrčí fantazie, která by pozorování prohloubila a nadala jim poetickou barvu. V čínské básni je vše jasné a správné, ale také obyčejné a bezbarvé.“11

Nemá smysl připomínat Święcického názor na několik čínských básníků v jeho výběru, protože pokaždé převažuje nespokojenost a domýšlivost, jakási obtížně pochopitelná pýcha evropského autora, který okamžitě klade západní literaturu nad díla umělců z Říše středu.

III. Nové výzkumy

Naštěstí moderní polští sinologové skutečně milují čínskou literaturu a postupně ji přibližují našemu čtenáři. Možná proto vědomě polemicky, ve vztahu k Święcickému, popisuje Ewa Paśnik z Varšavské univerzity fantastickou stránku čínské literatury, přičemž analyzuje cenné dílo „Pátrání po nadpřirozených bytostech“12 vytvořené v originální verzi spisovatelem jménem Gan Bao (Kan Pao) ve čtvrtém století n. l., které pak znovu vydal Hu Yinglin (Chu Jing-lin; 1551–1602). Święcicki tvrdil, že Číňané a jejich díla postrádají fantazii, ale polská sinoložka mladší generace má zcela opačný názor: „Účelem této knihy je nejen představit polskému čtenáři obsah jednotlivých příběhů obsažených v této čínské sbírce, ale především představit okolnosti vzniku »Pátrání po nadpřirozených bytostech«, jejich komplikovaném osudu a nakonec jejich bohatém obsahu, díky nimž se můžete seznámit jak s vysoce ceněnou historiografickou tradicí čínské literatury, tak s čínským folklórem naplněným duchy, démony a božstvy. Důvodem je jedinečný status »Pátrání« v dějinách literatury, protože v čínské i západní literatuře se s »Pátráními« zacházelo a stále se s nimi zachází jako se sbírkou nejreprezentativnějších příběhů fenoménu zvaného zhiguai xiaoshuo („příběhy o podivuhodném“) a považují se za začátek čínské fantastické prózy. Současně je třeba poznamenat, že dalším prvkem této jedinečnosti byla skutečnost, že původní dílo bylo ztraceno, a není možné jasně určit, do jaké míry bylo kompilováno z dochovaných fragmentů.“13

Kniha varšavské vědkyně ukazuje skutečné bohatství čínské literatury, přičemž zohledňuje tři základní kontexty „Pátrání“ – historicko-kulturní, literární a lidový. Rovněž správně odlišuje záměry původního autora v oblasti sdělení, morálky a snahy vzbudit strach nebo smích. V této studii je také důležitý kompenzační záměr a kapitoly pojednávající o Sou shen ji jako o transtextuálním literárním a kulturním palimpsestu, včetně mytologických odkazů, kultů a primárních obřadů přechodu, mají v této studii největší hodnotu. Tato moderní sinologická práce naznačuje, že následující léta budou pro polskou vědu, která se zabývá Čínou, plodná, přičemž nám zde slouží pouze jako příklad, jenž s takovým rozsahem vědeckého výzkumu není ojedinělý. Autorka vysvětluje aplikaci pojmu palimpsest na fantastických „Pátrání“ Gan Bao: „Skutečnost, že každý literární i (v širším pojetí) kulturní text existuje ve vztahu k jiným textům a nese v sobě dřívější obsah, což z něj činí víceúrovňový text, nevyvolává již od diskusí Michaila Bachtina o dialogičnosti nebo Julie Kristevy o intertextovosti žádné pochybnosti. Nejinak je tomu v případě »Pátrání«. Co však dělá »Pátrání« jedinečnými a obzvláště vhodnými k výzkumu analýzou jeho vícevrstvé struktury, je skutečnost, že byly kompilovány dvakrát. Výsledkem bylo, že měly dvakrát příležitost přijmout další literární a kulturní vlivy, a z tohoto důvodu si shromážděné »Pátrání po nadpřirozených bytostech« zaslouží být považovány jak za palimpsest literární, jak jej chápe Gérard Genette, tak kulturní, jak jej prezentuje Piotr Kowalski.“14

IV. Velké otevření

Čínská poezie je neobyčejně různorodá, což je výsledkem roztříštěnosti státu v různých historických obdobích, jakož i spojením více než padesáti etnik používajících různé jazyky a vycházejících z mnoha kulturních tradic. Důležitá byla také dlouhá tvůrčí izolace – jak zdůrazňuje Tomas Venclova: „Po celá staletí a dokonce tisíciletí se čínská literatura vyvíjela velmi specifickým způsobem, byla téměř neprostupně oddělena od západních tradic, což bylo podporováno prostorovou izolací (jejímž symbolem se stala Velká zeď), zvláštní sociální strukturou a – pravděpodobně zejména – specifičností hieroglyfického^15 písma. Na druhou stranu má čínská kultura často rozhodující vliv na jiné kultury Dálného východu. Krásným plodem tohoto vývoje byly starověké čínské texty, počínaje kanonickými knihami. Objektem legitimní pýchy Číňanů jsou Básníci jako Qu Yuan (Čchü Jüan), Tao Yuanming (Tchao Jüan-ming), Li Bai (Li Paj) a Du Fu (Tu Fu), kteří zaujímají místo srovnatelné ve světové kultuře s Homérem, Horatiem nebo Petrarkou. Na Západě až do 17. století zůstali čínští klasici zcela neznámí.“16

Izolace měla své velké výhody v Číně a velké nevýhody v evropských (hlavně německých, anglických a ruských) a pak amerických výzkumech, protože vědci – jako polský bizarní sinolog Święcicki – si stanovili své vlastní cesty, kterými se vydali najednou všemi směry. Uzavření hranic a nedostatek syntetických studií vedly ke vzniku bizarních knih, plných zkreslení a rozšiřování filozofického a náboženského obsahu v literárních studiích. Vše zde spočívalo v nepochopení orientální mentality a vědomí: „Na této cestě východní vědci pochopili závislosti a jemnosti při rozlišování mezi faktory, které svět a naše vědomí »vnitřně spojuje« a které jsou Západu stále do značné míry neznámé, takže zde neexistují žádné koncepty. Při absenci znalosti významu termínů používaných v pramenech východní moudrosti, západní vědci hojně využívali spekulace, interpretace a projekce získané na základě jejich vlastních zkušeností, v důsledku čehož neexistují žádná dvě díla různých autorů, v nichž by zde diskutované pojmy byly chápány stejným způsobem. A dokonce i tam, kde v základu skutečně spočívají ověřitelné poznatky, jejich jazykové vyjádření se často výrazně liší. Je třeba také poznamenat, že téměř každý západní učenec dlouhou dobu používal svůj vlastní přepis asijských jazyků, což vedlo k tomu, že jednotlivé pojmy se objevují ve výrazně odlišných zápisech.“17

V následujících stoletích se situace začala pomalu měnit, vyjasňovat a nastoupilo – jak říká Venclova – široké otevření: „V 19. století, a zejména ve 20. století došlo k velkému vzájemnému otevření: Evropa a Amerika se začala zajímat o Čínu a Čína se zajímala o Evropu a Ameriku. Poetika Dálného východu začala ovlivňovat globální modernistickou literaturu a nové západoevropské, americké, ruské nebo polské trendy pronikaly do čínské kultury, i když k obojímu došlo s určitým, někdy značným zpožděním. Tento proces narušovala nejen extrémní odlišnost kultur, ale také velmi složitá a obtížná cesta, kterou Čína prošla a také v nové době stále prochází.“18

Všechna sinologická studia musí brát v úvahu rozdíly mezi evropskou a orientální kulturou, ale především by se měl pokaždé začlenit do našich výzkumů náš a čínský pocit odlehlosti. Syntetická zjištění Mieczyslawa J. Künstlera, dosahující až k evropskému a čínskému podvědomí, jsou v tomto ohledu pro naši argumentaci nesmírně užitečná: „Žijeme v zemi, která není příliš velká, v kulturním okruhu, který zahrnuje buď země menší než naše, nebo nemnoho větší, než je tato, takže máme v našem podvědomí uloženy nepříliš velké míry, používáme škály, které se v nás podvědomě uložily okolnostmi a vývojem dějin. Naše návyky nás například učí, že větší městská centra, tato po staletí zářivá kulturní centra, nejsou příliš daleko od sebe, že vzdálenosti mezi nimi jen zřídka přesahují tři sta kilometrů, což je jistě pravda, pokud jde o střední Evropu. Podívejme se na mapu ve směru, kterým mladí lidé během renesance cestovali z hlavního města Krakova na italské univerzity. Hlavní města na trase vedoucí do Benátek byla Bratislava – Brno – Vídeň – Štýrský Hradec – Klagenfurt, které nejsou od sebe příliš daleko vzdáleny. Totéž lze říci o vzdálenostech oddělujících města také v jiných směrech, jako jsou například Krakov – Opolí – Vratislav – Praha – Řezno – Mnichov atd. V severní Itálii jde o pěší vzdálenost, protože někdy nepřesáhne ani padesát kilometrů. Od Benátek do Padovy se slavnou univerzitou je sotva 20 km; odtud je to jen 67 kilometrů na nejbližší univerzitu ve Ferraře v oblasti Emilia-Romagna. Z Ferrary na papežskou Boloňu a její univerzitu zase jen 46 kilometrů. Další etapy cesty zahrnují medicejské město Florencii a její univerzitu vzdálenou jen 100 km od Boloni a nedaleké Sieny, do které je z Florencie 76 km. Takže byste mohli čerpat znalosti cestováním mezi těmito univerzitami při nepříliš dlouhém putování, které navíc pro šlechtice obvykle cestujícího na koni opravdu nebylo příliš únavné. A zároveň jste na tak malém prostoru často přecházeli z jedné zcela nezávislé země do druhé. Od mocné Benátské republiky po Ferrarské knížectví d'Este, poté do zemí papežského státu a pak znovu k princům Medicejským. A takové zkušenosti formovaly naše míry, náš podvědomý pocit vzdálenosti.“19

Tato připomenutí se mohou zdát evidentní, ale často mizí během polských sinologických výzkumů. A to je přece velmi důležité, zejména pokud se zamyslíme nad tématem čínské literatury, její rozmanitosti v různých historických obdobích a proměnami v obrovských zeměpisných prostorech. Je proto třeba připojit pokračování úvah jednoho z největších polských sinologů: „Dnešní Čína je země s více než 31 krát větší rozlohou než Polsko, země téměř dvakrát větší než Evropa (bez oblasti [bývalého L. M.] SSSR), země větší než Austrálie, která tak tvoří téměř samostatný kontinent a jejíž obyvatelé mají silný smysl pro tuto skutečnost. Není divu, že hlavní městská centra jsou v této obrovské zemi daleko od sebe. Vzdálenost z Pekingu do Šanghaje je 1490 km, zatímco do Kantonu až 2332 km a do města Lanzhou (Lan-čou) na západě Číny v provincii Gansu (Kan-su) je vzdálenost od hlavního města 1872 km. Peking, město ležící na severu Číny, je vzdálen od hraničního přechodu s Ruskem v Manzhouli (Man-čou-li) 2334 km.20 Takže z Pekingu je na severní hranici dále než do Kantonu, a to už není tak snadné si představit. V tomto výčtu bychom mohli snadno pokračovat. Abychom však příliš nenudili, uveďme, že od již zmíněného města Lan-čou do města Urumči ve Východním (také Čínském) Turkestánu neboli Ujgursku je 2009 km (vzdálenost od Pekingu téměř 4 000 km) a z Chengdu (Čcheng-tu), hlavního města západní provincie Sichuan (S'-čchuan), do Lhasy, hlavního města Tibetu, je 2414 km. Přitom Urumči i Lhasa jsou položeny daleko od západní hranice země. Avšak také v samotné Číně jsou vzdálenosti poměrně dlouhé, protože oblast původních čínských území se dnes rovná oblasti Evropy bez Ruska. Takže můžete cestovat po Dlouhé řece (Changjiang, česky známá také jako Jang-c’-ťiang) z města Yibin (I-pin) v provincii Sichuan přímo do Šanghaje. Cesta bude dlouhá 2 867 km, což je o 7 km více, než je délka Dunaje od pramenů po ústí! Nejde jen o stovky nebo dokonce tisíce kilometrů oddělujících velká města, ale o obrovskou velikost měřítek. Lze tvrdit, že přece starověká Čína – to je Čína z doby Konfucia – byla mnohem menší než dnes, takže zde všechny tyto úvahy nejsou zapotřebí, protože to byla země mnohem menšího měřítka. A přesto...“21

Pochopitelné je ono závěrečné zaváhání vynikajícího polského badatele čínské kultury, včetně jeho pronikání do různých historických epoch a měnících se tvarů států. Jeho „a přesto“ neodkazuje na soudobou literaturu a v této studii ilustruje alespoň nesmírné vzdálenosti, které absolvují současní Číňané při svém cestování. Znovu a znovu nás upozorňuje na rozsah státu^22 a obtíže, které museli soudobí intelektuálové překonat na cestě za poznáním a do vědeckých a literárně-uměleckých center. A přestože se u letadel a vysokorychlostních vlaků^23 zkrátily vzdálenosti a hodiny cesty, pak cestování se stalo součástí života moderních Číňanů a naučilo je, že proměny jsou prvkem rozvoje a expanzivita přináší plody, o kterých nesnili někdejší kočí císařských vozů, navigátoři člunů plujících po Dlouhé řece (Jang-c’-ťiang), po Žluté řece (Huang He) nebo Velkém čínském kanále (Velký kanál Peking – Hanzghou), cestovatelé s karavanami velbloudů mířícími do Tibetu nebo kuliové z ulic Šanghaje. Dnešní Čína je otevřená všem mezinárodním kontaktům a literatura země neustále získává nové prostory, které jsou podporovány skvěle financovanými kulturními programy, organizací festivalů a vědeckými konferencemi, sponzorováním překladů knih a stálou kulturní výměnou. Důležitou roli v tomto ohledu hraje hrdina této knihy, který je schopen využít mnoha příležitostí, jež mu jeho funkce poskytují, jakož i nepřetržitá spolupráce s čínskými a světovými intelektuály ze všech kontinentů a dokonce i z nejvzdálenějších zemí.

V. Vzájemné prolínání

Skvělé dlouhodobé programy a financování kontaktů čínských tvůrců se světem přispívají k lepšímu porozumění čínské kultuře a literatuře v Evropě, Spojených státech, Americe a Austrálii, přičemž prim zde vedou přední velvyslanci čínské kultury, kteří jako Mo Yan nebo Tie Ning pronikli do kolektivního povědomí. Rod rudého čiroku Mo Yana (ve filmovém zpracování jako Rudé pole) nebo „Ženy v lázni“ pekingské spisovatelky jsou široce komentovány a vyvolávají diskuse od New Yorku, přes Paříž, od Buenos Aires do Limy, do Sydney a Wellingtonu. Takový dopad má na mysli Tomas Venclova, když neváhá uvést dalšího tvůrce, kandidáta na Nobelovu cenu, přispívajícího k velkému kulturnímu otevření Čínou vůči světu: „Dnes také plujeme v proudu vzájemného pronikání, o čemž svědčí práce Jidi Majiaa^24 [v českém přepisu Ťi-ti Ma-ťia; L. M.]. Je jedním z nejslavnějších současných čínských básníků a jednou z nejznámějších postav nejen čínské kultury. Poezie Jidi Majiaa je neobvyklým, ale zároveň charakteristickým projevem současné světové kultury. Píše v čínštině, ale patří k národnosti Yi (I) nebo Nuosu, která čítá přes osm milionů lidí a obývá hornatou zemi nedaleko Vietnamu a Thajska. Tím je, řekl bych, ještě o něco vzdálenější naší kultuře, a přesto je evropskému čtenáři okamžitě srozumitelný.“25

V Polsku je práce tohoto autora dobře známa, a to hlavně kvůli pěti sbírkám básní, které se objevily v naší zemi v polštině. Tento umělec, dnes už slavný moderní čínský básník, kaligraf, kreslíř a esejista, se narodil v roce 1961 v horách Liangshanu, v autonomní provincii obývané národností Yi (Nuosu), která je součástí provincie Sichuan. Jak uvádí Małgorzata Religová, v sedmnácti letech byl přijat na Fakultu jazyka a literatury Jihozápadní univerzity národností (Xinan Minzu Daxue) v Chengdu, hlavním městě Sichuanu. Tam se dostal do kontaktu s velkou čínskou a světovou poezií a brzy po ukončení studia vydal několik svých básní v důležitém literárním časopise Xingxing („Hvězdy“).26 Dospívání a mládí Jidi probíhalo ve velmi bouřlivých dobách, kdy za vlády Mao Zedonga došlo k četnému zneužívání moci, a lidé se měli zapojit do absurdních akcí. Jeho rodiče přežili takzvaný Velký skok, kulturní revoluci nebo celonárodní hon na čtyři pohromy – komáry, mouchy, vrabce a krysy. Dnes se to zdá neuvěřitelné, ale takové události se skutečně odehrály a historici a sinologové je široce popisují – jako ilustraci těchto těžkých dob stojí za to připomenout zprávu norského vědce Torbjørna Færøvika: „V Pekingu 27. dubna 1958 začala kampaň proti vrabcům. V zájmu zvýšení bojové morálky zahájilo Radio Peking své ranní vysílání s dobře vybranou písní: »Vstaňte, vstaňte miliony lidí spojených jedním srdcem, odvážně pochodujte přes nepřátelskou palbu!« Najednou vyšly do ulic tři miliony obyvatel s gongy a hrnci. Strategií bylo vystrašit vrabce tak dlouho, až se vyčerpají létáním. »Žádný bojovník nemůže ustoupit dříve, než je bitva vyhraná,“ napomínal Lidový deník. Když boj skončil, podle údajů z novin leželo na zemi 310 000 vrabců. Čtyři miliony z nich padly po celé zemi. Děti s praky odvedly také skvělou práci. Podle novin mnozí z nich riskovaly své životy tím, že lezly na stromy a dusily celé rodiny vrabců. »Tomu se říká revoluční, hrdinská odvaha!« Šestnáctiletý chlapec, kterému se podařilo zabít dvacet tisíc vrabců, byl představen jako vzor pro celý národ. Následující den občané oslavili své vítězství písněmi a tanci a vynikající válečníci nosili červené rozety. Noviny však všechny vyzývaly ke střízlivosti. Mao nezvítězil v jedné bitvě nad Japonci a čínskými nacionalisty. Bitev bylo mnoho. Boj proti »čtyřem pohromám« vyžaduje stejnou vytrvalost. V následujících měsících se kampaň rozvíjela s nemenší silou. Byli zmobilizováni všichni lidé, kteří byli schopni pracovat, včetně státní správy.“27

Jidi Majia tyto události znal z vyprávění starších lidí z jeho kmene i z rozhovorů v rodině, ale jeho uzavření v horské enklávě ho po mnoho let chránilo před propagandou různých komisařů a modifikátorů. Inteligentně postupoval kupředu, ukončoval školy, studoval a promoval na univerzitě, kde v roce 1982 získal magisterský titul. Současně začal pracovat v s´čchuanské pobočce Svazu spisovatelů.28 V roce 1986 získal za svou poezii cenu Čínského svazu spisovatelů a upoutal pozornost velkého básníka jménem Ai Qing (Aj Čching; 1910–1996), který se stal jeho věrným mentorem. Po letech vytvoří syn tohoto velkého básníka Ai Weiwei (Aj Wej-wej) design pro olympijský stadion, nazvaný „Ptačí hnízdo“, a také nakreslí jeden z nejzdařilejších portrétů Jidi. Kresba zaujme svou jednoduchostí a tím, jak reprezentuje důstojnost a moudrost čínského básníka Jidi. Małgorzata Religová uvádí, že od poloviny osmdesátých let Jidi zastával řadu funkcí v Čínském svazu spisovatelů a v roce 2015 se stává jedním z jeho místopředsedů.29 Rovněž je třeba zdůraznit, že zastával další důležité funkce, mimo jiné byl náměstkem guvernéra provincie Qinghai a od roku 2010 do roku 2014 zástupcem ředitele Odboru propagandy v orgánech tohoto regionu.30 Přispěl k rozvoji provincie, nezapomněl ani na kulturu a zejména literaturu, organizoval velké literární festivaly v hlavním městě Xiningu a uděloval také světoznámou Cenu zlaté antilopy. Spisovatelé přicházející z mnoha zemí světa byli překvapeni panenskou a neobyčejnou přírodou, ale také obrovským rozvojem, ke kterému došlo především v době, kdy básník pracoval v orgánech provincie. Qinghai je vnitrozemská provincie v severozápadní Číně, čtvrtá největší oblast v zemi, ale třetí nejméně zalidněná. Na severovýchodě hraničí s provincií Gansu, na severozápadě se Xinjiangem, se Sichuanem zase na jihovýchodě a Tibetskou autonomní oblastí na jihozápadě. Její název pochází z krásného jezera Qinghai (mong. Kukunor), největší vnitrozemské vodní plochy svého druhu v Číně a největšího slaného jezera v Asii.31 Jezero se nachází v tektonické prohlubni tibetské náhorní plošiny a je napájeno vodou třiadvaceti řek a potoků, po dobu pěti měsíců v roce zamrzá. Je to jeden z divů světa, o němž v roce 1872 jako první informoval vědecký svět Nikolaj Michajlovič Prževalskij. Provincie je tyglíkem mnoha etnických skupin, včetně Hanů, Tibeťanů, čínských muslimů Huiů, Tuů (Monguorů), Mongolů a Salarů.32

Historii a tradice Yi (Nuosu) blíže představuje Małgorzata Religová v úvodu k výběru poezie Jidi Majiaa: „Mezi 56 etnických skupin oficiálně uznaných v ČLR jako »národnosti« (minzu) patří národnost Yi (dříve známá hlavně jako Lolo), kterou tvoří konglomerát úzce souvisejících etnických skupin a jazyků. Etnika, která v současné době patří k národnosti Yi, čítají celkem téměř 8 milionů a žijí v jihozápadních provinciích Číny: Yunnan (Jün-nan; 4,5 milionu), Sichuan (2 miliony), Guizhou (Kuej-čou; 1 milion) a Guangxi (Kuang-si; desítky tisíc). Používají úzce příbuzné jazyky (avšak natolik odlišné, že si vzájemně nerozumí) z tibetsko-barmské rodiny a vyvinuly své vlastní písmo zcela odlišné od čínštiny a tibetštiny. Nejpočetnějším a nejlépe popsaným z těchto národů, který se vyznačuje obzvláště silným smyslem pro svou vlastní identitu, je etnikum Nuosu – což doslova znamená »Černí lidé«. Právě z této etnické skupiny pochází Jidi Majia.“33

Setkání Evropanů s těmito lidmi může vzbuzovat podiv, a to především kvůli zvykům, v nichž hraje důležitou roli oheň a věčnost, jakož i krojům, kterým dominuje černá, červená a modrá. Za zmínku také stojí neobvyklé stříbrné šperky, někdy velké velikosti, s velmi originálními ornamenty. Religová uvádí, že jde o obrovskou komunitu srovnatelnou s populací například Arménie nebo Mongolska a mnohem větší než v mnoha malých zemích světa: „Nuosu čítá 2,5 milionu lidí a žije v hornatém teritoriu na hranici jižního Sichuanu a severního Yunnanu, známého jako Velký a Malý Liangshan v Autonomní prefektuře národnosti Yi v Liangshanu (Liangshan Yizu zizhi zhou). Život obyvatel Nuosu byl tradičně založen na lovu [dnes již tito obyvatelé neloví; pozn. překl.], pastevectví a zemědělství, přičemž jednou z hlavních plodin byla pohanka. Společnost Nuosu byla organizována do patrilineárních, striktně exogamních klanů rozdělených na »černé«, neboli aristokratické, a »bílé«, tedy svobodné rolníky. Historicky existovala také skupina nesvobodných sluhů, kteří obvykle přicházeli z vnějšku – z vězňů zajatých nepřátel nebo unesených z oblastí obývaných jinými etniky, především většinovým čínským etnikem Han. Charakteristické kostýmy společnosti Nuosu jsou vyšívané kaftany podobného střihu pro obě pohlaví, dlouhá skládaná sukně pro ženy a dekorativní, složité pokrývky hlavy (různé v závislosti na věku) a velké množství stříbrných šperků: náušnice, náhrdelníky, ozdoby na límci a náramky. Jedním z nejdůležitějších obřadů v ženském životě je obřad »změna sukně«, který se koná v náctiletém věku, znamená vstup do dospělosti a připravenost se provdat. Pánské pokrývky hlavy jsou jakýmsi turbanem, někdy zdobeným na čele dlouhým, silně spleteným materiálem, tzv. »uzlem hrdiny« připomínajícím roh. Muži také nosí jednoduché stříbrné náušnice, vždy v levém uchu. Muži i ženy nosí dlouhé černé nebo bílé čepice a pláště bez rukávů z vlny – upředené a vždy tkané ženami – nebo z plsti, jehož výrobou se stále zabývají muži.“34

Dětství a dospívání Jidi bylo plné rituálů a činností charakteristických pro jeho společenství. Rozvíjelo se v něm velké pouto s rodovou komunitou, ale také položilo základy lidové moudrosti, která byla později formována vysokoškolským studiem. Chlapec z hor Liangshanu budoval další profesní kariéru a pronikal stále více do čínských literárních kruhů. Rozvíjela se také jeho mezinárodní kariéra, vyšly četné edice knih v zahraničí, dočkal se překladů do základních světových jazyků i dalších menších jazyků ve více než padesáti zemích. V roce 2006 ho Ruská asociace spisovatelů ocenila pamětní medailí Michala Šolochova, obdržel také ceny v Bulharsku, Rumunsku a Jihoafrické republice, přičemž vyvrcholením tohoto období v životě a tvorbě Jidi bylo poctění Evropskou medailí poezie a umění HOMER (Brusel 2015). Čínský básník byl prvním laureátem této medaile a po něm ji obdrželi tak významní tvůrci jako Ataol Behramoğlu (Turecko), Tomas Venclova (Litva – USA), Stanley H. Barkan (USA), Simon J. Ortiz (USA), Juan Carlos Mestre (Španělsko), Patrick Lane (Kanada), Tim Lilburn (Kanada), Amir Or (Izrael), Germain Droogenbroodt (Belgie), Fernando Rendón (Kolumbie) a režisér Krzysztof Zanussi (Polsko). V souvislosti s tím, že toto čestné vyznamenání bylo uděleno současnému čínskému básníkovi pocházejícímu z komunity Yi, porotci z několika zemí světa takto popsali jeho spřízněnost s antickým tvůrcem a krásou: „Homér je otcem evropské a světové kultury a dva z jeho velkých eposů – Ilias a Odyssea – jsou základem literatury, věčnou inspirací pro umění a kulturu. Slepý pěvec zanechal univerzální zprávu a postavil pomník, který nebyl ani během staletí ztracen. Vize tohoto úžasného stvořitele měly sílu plamenů a podnítily představivost od starověku po současnost. S odkazem na toto velké dědictví založila skupina světových umělců v září 2015 v Bruselu kapitulu Evropské medaile poezie a umění. Depozitáři medaile se stali umělci z USA, Belgie, Německa, Peru, Bulharska, Brazílie, Maroka a Číny, jejím prezidentem pak Dariusz Tomasz Lebioda z Polska. Evropská medaile poezie a umění – HOMER bude udělována předním světovým tvůrcům literatury, výtvarného umění a filmu. Porota ocení umělce, jejichž díla budou prezentovat univerzální poselství světu, jednoduchost a krásu blízkou starověkým vzorům. Nejdůležitější hodnotící kategorií je umělecká úroveň a síla sdělení, takže další vítězové mohou svými osobnostmi obohatit pantheon svého duchovního otce – Homéra. Prvním laureátem je dnes čínský básník Jidi Majia, zástupce lidu Yi, ale také univerzální obyvatel světa neustále moderující svou vlastní práci a světovou poezii.“35

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věčný oheň, Jidi Majia – Život a dílo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.