Prolog

Vzhlédl.

Tma, dobrých dvacet metrů temnoty natahující se po vysokých černočerných pilířích. Zatřásl hlavou, tak prudce, že se mu nejasné kontury předmětů před očima rozvířily jako odrazy na hladině jezera, kterou rozjitřil jakýsi zlovolný kámen. Z jeho dlouhých bílých vlasů se do okolí rozlétla sprška kamínků. Cítil, že má v ústech něco, co by tam být nemělo. Vyplivl to a přál si, aby ho nezradil žaludek. Jazykem si přejel po obou řadách zubů.

„Dělej, vstávej!“

Ani ten hlas ho nepřiměl vrátit se do reality.

„To tu chceš chrápat, nebo co?!“

Spatřil před sebou obrys postavy; bůhví odkud se vzalo světlo, kterým byla orámovaná. Ještě něco řekla, to věděl zcela určitě, i když slovům nerozuměl. A pak prudká bolest, jak ho chytla za vlasy, škubla a donutila ho se zvednout. Doufal, že nezasténal, ale jistý si tím nebyl.

„Padáme odsud!“ zařvala a jemu došlo, že se snaží překřičet jakési obludně vřeštivé zvuky. Ozývaly se všude kolem, on jim ale až dosud nevěnoval pozornost.

Polkl a snad i slyšel, jak mu hrdlem stéká krev.

Vydrápal se na nohy. Co pár kroků se mu kolena podlamovala, až téměř znovu upadl. Ano, tak to bylo, postupně si to začal vybavovat — běžel lesem spolu s ostatními a najednou rána a on ležel na zemi, obličej zabořený do vrstvy jemného čerstvého sněhu. Neviděl, odkud rána přišla, celé tělo mu ale říkalo, že má zůstat ležet a za žádnou cenu nevstávat.

Teď však byl na nohou a řítili se bok po boku vpřed. Přeskakovali kameny, hnali se přes sukovité kořeny, prodírali se houštinami, které jako by se jim schválně vplétaly do cesty. A pak se před nimi najednou rozevřela mýtina.

„Co to u všech ďasů…“ zalapal po dechu ten třetí, vysoký třicátník. Těžce dýchal, horní polovinu těla v předklonu, a rukama se opíral o kolena. Vypadal zranitelně, jako staré, uštvané zvíře.

„Vědí o nás,“ procedila mezi zuby. „Ty zatracený hajzlové o nás vědí!“

„Zpátky ke koním,“ zavelel. Hlas se mu chvěl. „Tady už nic nezmůžeme.“

Spočinuly na něm jejich pohledy. Grafn a Ceidre. Jeho bratr a sestra ve zbrani. Ohrozit jejich život je to poslední, co by chtěl. Tedy ještě méně má chuť jim vysvětlovat, že tahle akce už nemá smysl. Že byli prozrazeni.

Rozběhli se mezi stromy, protože pokračovat dál podél okraje mýtiny, když nevěděli, kdo a odkud na ně útočí, by byla sebevražda. Krčili se k zemi a snažili se splynout s temnotou. Ke koním to neměli dál než půldruhého kilometru.

Zatroleně daleko, je to tak zatroleně daleko, mumlal si pro sebe, zatímco se otupěle propracovával kupředu přes kmeny padlých stromů. Od úst mu stoupala pára a srážela se na horním rtu, kde se mísila s krůpějemi potu a pomalu zasychající krví.

Zrovna překonali sněžný val, když tu jako by přímo před nimi vyšlo slunce. Oslnilo je tak prudké světlo, že Ceidre s výkřikem přepadla dozadu. Zůstala ležet na zádech na hromadě zledovatělého sněhu, tvrdého jako skála. Tentokrát byl na řadě on. Chytil ji pevně za paži a chtěl přimět vstát, ale ona se zničehonic začala zuřivě bránit, kopala kolem sebe a křičela, ať odtamtud okamžitě zmizí a nechají ji tam. Chvíli se snažil ji uklidnit, pak ale pochopil, že slova jsou k ničemu. Popadl ji kolem pasu, přehodil si ji přes rameno a rozběhl se, následován Grafnem.

Už nevydala ani hlásku. Nechala se unášet pryč od podivného světla, které v ní probudilo ono chvilkové šílenství. Věděl naprosto přesně, co se jí právě honí hlavou. Že jestli o tomhle někdy byť jen cekne, ukáže mu, zač je toho loket.

Nad lesem vyšel měsíc a jeho bledá záře odhalila holé kmeny stromů podobné jehlicím vraženým do bílé, zmrtvělé tkáně.

„Tady, tady jsou!“

Grafnův hlas skoro nepoznal, jako by je od sebe oddělovala sněhová bouře. Rozhlédl se a uviděl ho o pár metrů dál — stál tam s nohama široce rozkročenýma v závěji a gestikuloval směrem k němu. Pak zakřičel ještě cosi, co ale k jeho uším nedolehlo.

Najednou se mu zatmělo před očima. Zavrávoral. Na poslední chvíli si uvědomil tíhu na svém rameni a s vypětím všech sil pádu zabránil.

Pak v hlavě uslyšel ten hlas. Co bylo dál, to nedokázal říct.

Lži

K ránu ho probudil výkřik. Chvíli trvalo, než pochopil, že křičel on sám. Tělem mu projela vlna chladu, jako by ještě stál uprostřed Gordanelských výšin nedaleko Savarmaku a balancoval s Ceidre na ramenou.

Posadil se a rozsvítil lampu. Mdlé světlo vykreslilo podél stěn obrysy prostého tmavého nábytku. Nedokázal určit, kolik je hodin, a ani na tom příliš nezáleželo — jediné, po čem toužil, bylo propadnout se opět do snů a uniknout až příliš živým obrazům, které se mu v bdělosti vkrádaly do hlavy. Věděl však, že už neusne.

Pomalu vstal a došel k jednomu z drobných mnohohranných oken. Spatřil v něm však jen odraz vlastní tváře, z níž ani spánek nedokázal vymazat temné kruhy pod očima.

A po chvíli taky krátké zablesknutí, jak někdo stiskl kliku a téměř nepozorovaně vklouzl do pokoje.

Vlastně se ani nemusel otáčet. Tušil, koho uvidí.

„Vítám tě. Jak se jmenuješ?“ zeptal se, jelikož mu cosi jako dobré vychování nedovolovalo jinak.

Namísto odpovědi se mu dostalo jen přidušeného zasténání. Potlačil nutkání dát najevo svou nevoli. Věděl, že není jiná možnost než tohle všechno podstoupit.

Zas a znova.

Uslyšel za sebou cinkot zvonečků a jemné zašustění látky. Znělo to, jako když korunu stromu pročechrá vítr a roztančí přitom zvonkohru pověšenou na nejnižší větvi. Navzdory rozhodnutí zůstat obrácen zády, dokud mu neodpoví, se otočil, přilákán oním zvukem.

Dívka ležela na boku, opírala se o loket, natažená napříč na jeho lůžku. Na sobě neměla nic, co by se nedalo sundat během několika vteřin. Ačkoli na něj hleděla vyzývavě a očividně se ze všech sil snažila přilákat jeho pozornost, jeho zrak spočíval kdesi v prostoru mezi nimi.

„Princi…“ zašeptala. Měkkost jejího hlasu ho vyvedla z míry. Málokterá měla ono oslovení natrénované tak přesvědčivě. Jako by přesně věděla, kam směřuje jeho pohled. V tlumené záři lampy se mihl bělostný kotník obtočený šňůrkou se zvonečky a perlami. Následoval očima kontury jejího těla výš a přál si, aby dokázal upnout své myšlenky jen k této skutečnosti.

Musel uznat, že je pěkná, tedy rozhodně hezčí než ta, kterou mu poslali minule. Tamta vypadala spíš jako nedonošené tele a ne žena, která zrovna prošla Rituálem a měla se ucházet o jeho přízeň. Na tuhle se alespoň dalo dívat. Kdyby tedy neměl hlavu plnou jiných věcí.

„Erivoji…“

Kolem kulatého obličeje se jí v bujných, těžkých loknách vlnily vlasy barvy zralých růžových hroznů a spadaly jí na ramena a níž. S vypětím všech sil pozvedl pohled k jejím rtům, kontrastujícím s bledým obličejem jako horká krev rozstříknutá po čerstvě napadaném sněhu.

Viděla, že má úspěch. Zavlnila se způsobem, který v něm vyvolal závrať. Opět zašeptala jeho jméno. Její plné, hebké rty.

Nezapomínej, o co tu jde, problesklo mu hlavou, ale to už kráčel k ní. Její veliké oči se mu vpíjely do těla s intenzitou, jakou ještě u žádné z předchozích žen nepoznal. Ztěžka dosedl na kraj postele, neschopen jí pohled opětovat.

Ona se s až překvapivou lehkostí nadzvedla. Už seděli skoro vedle sebe, kdyby vztáhl ruku, mohl by se jí dotknout, byla k němu blíž než kterákoli jiná za několik týdnů… Třicet? Padesát? Sto? Co vůbec od Rituálu dělal, kromě toho, že seděl ve svém pokoji a přijímal… návštěvy?

Cítil, jak se pohnula. Vzduch rozvířila hutná vůně skořice a růží, a než se nadál, ucítil na paži horkou kůži.

Zapůsobilo to jako rána doprostřed čela. Najednou se mu tělo stáhlo, jako by se ocitl v nebezpečí.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se co možná nejklidněji. Zasmála se tak nepředstavitelně sladce a svůdně, že i kdyby prochodil světa kraj, nikdy by nepoznal nic nádhernějšího.

„Vždyť je přece jedno, kým jsem byla dosud, důležité je, kým jsem pro tebe a kým se stanu…“

A pak se ho zmocnila, silou větší než oceán ho otočila k sobě, spočinula mu pažemi na ramenou a pevně mu oběma rukama objala hlavu. Zarazila se — a bylo to jako okamžik bezvětří před pustošivou smrští. Skousla si spodní ret, jako by snad ještě mezi nimi chtěla zachovat nějaká tajemství. Vlnobití okolního světa se přeneslo i do jeho nitra a on věděl, že tomu, co bude následovat, nemůže už nic zabránit. Že se stane, co se má stát.

Prohnula se v zádech, zaklonila hlavu a odhalila nádherně dlouhé, neskonale půvabné hrdlo. Seděli vedle sebe v pološeru rozkvétajícího rána a ona se mu vydala napospas. Jemu. Tomu, který…

Ve zlomku vteřiny stál na nohou. Aniž přesně věděl, co dělá, rázoval nejprve chvíli po místnosti a pak se zastavil u okna, z něhož vyhlížel ještě před několika minutami. Dívce po nějaké době došlo, že se situace obrátila v její neprospěch. Narovnala se, podrážděně se zavrtěla, jako by se snažila na sebe upoutat pozornost.

„Můžeš jít,“ zareagoval okamžitě. Opět už hleděl ven oknem. Zpoza vrcholků hor se počínalo zvedat slunce.

Bože, pomyslel si, jak jen to mohlo být krásné…

„Co prosím?“ ozvala se podivně změněným, poněkud vyšším a pronikavějším hlasem.

„Děkuji za společnost, ale… už nemám zájem.“

Za ta slova by se nejraději na místě propadl.

S ulehčením uslyšel šustění prostěradla následované spěšnými kroky. Neměl to srdce se otočit. Dokud se za ní nezabouchly dveře, neodvážil se odtrhnout oči od zamlžené tabulky skla před sebou.

Lži.

Ale komu má povídat, že v něm pohled na obnažené ženské hrdlo vyvolává nevolnost? Komu se svěřit s tím, že v něm vidí zející, nestydatě rozevřenou ránu?

A navíc nechtěla odpovědět ani na tak prostou otázku, pomyslel si, aby se alespoň trochu uchlácholil.

Snažil se ještě usnout. I když ležel pod tlustou přikrývkou, čas od času se o něj pokoušely návaly zimnice. Třel si nohy jednu o druhou, horlivě si mnul paže, ale nadarmo — nedokázal ze sebe dostat ani tu trochu tepla, po které toužil.

Pokusil se představit si ji.

Chlad mu zalézal pod kůži. Toto byl ale jiný úsvit, o několik týdnů a celý život dříve. Vysoko posazenými okny se do zbrojnice vkrádalo našedlé světlo zamračeného rána. Erivoj přistoupil ke stolu uprostřed síně, kde čekala jeho výstroj. Zkontroloval obsah vaku, k opasku si připnul meč a nakonec vzal do ruky nůž v nenápadně zdobené pochvě. Palcem něžně pohladil jeho ostří.

Měl ještě chvíli čas, než pro něj přijdou. V duchu znovu procházel plán a jména těch, kteří cestu podniknou s ním. Osm pečlivě vybraných vojáků. S nimi překročí hranice, v přestrojení projedou Gordanelami a předají náklad na smluvených místech. A pak, až v údolí pod Savarmakem vyloží poslední pytel a převezmou, co bude třeba, až se zbytek výpravy obrátí nazpátek, půjde dál jen on a Grafn a Ceidre.

Při pomyšlení na ni v něm hlodala nejistota. Na této výpravě měl sice rozhodující slovo on, pro její úspěch však byla skutečně nepostradatelná právě Ceidre. A kromě toho to byla… prostě Ceidre. Jen o rok starší, ale tolik toho prožila, tolik dokázala a v tolika ohledech ho převyšovala…

O rodinu přišla, když jí bylo šest. Otce zabili, matku zmrzačili, bratry odvlekli. Jí se podařilo uniknout jen díky pomoci sousedů. Odvezli ji až do Lardogy a tam se jí dostalo vzdělání i výcviku. Toužila bojovat a pomáhat svým lidem, a tak vstoupila do armády. Díky píli a odhodlanosti se dostala až ke královské osobní stráži a stala se důležitou spojkou s gaorskými kontakty na Gordanelách. A přesto, navzdory všem příkořím a zkouškám, zůstala statečná a šlechetná, oddaná obraně těch, které milovala. Organizovala pomoc, věnovala…

„Takhle to nebylo,“ vytrhl jej z přemýšlení Ceidřin hlas. Erivoj sebou škubl, ostří mu hladce projelo kůží a z palce ukáplo na zem několik kapek krve. „Určitě si ho chceš brát?“ Ceidre pokývla k noži v jeho ruce. „Jestli tě s ním chytěj, bude celý to utajení v kelu. To můžeš rovnou jet s korunou na hlavě.“

„Jak to myslíš, že to tak nebylo?“ opáčil.

Ceidre pokrčila rameny. „Tak jak to říkám. Zaprvý, bylo mi deset. A nebyla jsem u toho. Mohla jsem bojovat, chtěla jsem, všichni bratři zůstali, jenom mě rodiče strčili do vozu k chlapovi, kterýho viděli poprvý v životě, a zaplatili mu, aby mě odvezl pryč. Že město lehlo popelem a všichni z mý rodiny jsou mrtví, jsem se dozvěděla až za hranicema. Do Lardogy jsem přijela jako otrok. A to jsem jaksi pořád, protože armáda mě vykoupila jenom proto, abych sloužila… Ale tohle všechno už jsem ti beztak povídala.“ Zadívala se na něj pozorně a snad i starostlivě, kdyby to u ní bylo možné. „Víš, někdy mám pocit, že ti při tom Rituálu… něco…“

„Ceidre!“ ozvalo se za nimi. Oba se prudce otočili s rukou na jílci, jako by už měli čelit nebezpečí. U dveří však uviděli shrbenou postavu Anamira, králova nejbližšího rádce. „To by stačilo.“

Stařec byl oblečen do černého splývavého hábitu vyšívaného leskle černými znaky, podobnými těm, které mu zdobily čelo. Zapadlé oči na dívku upíral s nezvyklou přísností. Erivoj chtěl něco namítnout; měl pocit, že mu cosi uniká. V tu chvíli z Anamirova stínu vystoupil Grafn.

„Muži jsou připraveni, můžeme vyrazit,“ pronesl. Erivoj kývl na Ceidre, ta ale na jeho pokyn nečekala. Než zastrčil nůž na místo a hodil si na záda vak, byla u dveří. Tam ji Anamir zarazil pohybem ruky.

„Ne tak rychle, Ceidre. Můžeme si promluvit?“

Nesmlouvavě se do ní zavěsil a odváděl ji pryč, nedbaje na pohledy obou mužů.

Přešli ztichlé nádvoří. Mířili k věži vedle brány. Stoupali po schodech, dokud se neocitli mimo doslech stráží, a zůstali stát ve druhém mezipatře, u okna, které shlíželo na prostranství před bránou. Několik metrů pod sebou uviděli projít Erivoje s Grafnem.

„Je jiný, než jak si ho pamatuješ,“ promluvil konečně stařec. „Rituál člověka změní — něco získá, něco ztratí. Muselo to tak být. A ty jistě také chápeš proč. Domnívám se, že ti to král Ruag vysvětlil dostatečně důrazně.“ Promlouval k ní mírným hlasem, Ceidre však jasně slyšela nevyřčenou výhrůžku. Oknem sledovala, jak se oba její přátelé připojují ke skupince mužů čekajících na nádvoří. „Budeš si muset dávat větší pozor na jazyk. A pamatovat, kde je tvé místo. Rozumíš mi?“ Podíval se na ni. Oči měl hluboké jako zimní noc. Bezděky se zachvěla.

„Jistě,“ odpověděla dutě.

„Tak jdi,“ krátce pokývl hlavou. „A nezapomeň, že jestli na Erivoje budeš cokoli zkoušet, od Grafna se to dozvím.“

Slunce se pomalu přehouplo přes horizont.

Erivoj věděl, že jestli se dosud nedokázal na nic plně soustředit, teď bude muset. Protože dnes se odehraje jeho první oficiální setkání s představiteli jiného státu. Dnes bude princem lardožským se vším všudy, z jeho otce se stane král lardožský a oba budou rozhodovat o budoucnosti své země.

A nejen té.

Dnes se setkají s vládci Andrie.

Nepotřeboval příliš zasvěcovat do tamních záležitostí. Sám si pamatoval mnohé, možná i víc, než by měl. V Andrii již mnoho let zuřila vnitřní válka — jestli se to tak vůbec dá nazvat, jelikož odpůrci vlády byli Gordanelové, národ obývající území na východě země, na hranicích s Lardogou. Byli tedy takříkajíc vevnitř i vně zároveň, a právě míra jejich nezávislosti na Andrii byla po desetiletí kamenem sváru mezi hlavním městem a vůdci jednotlivých kmenů žijících na Gordanelských výšinách.

Erivoj měl odjakživa jasno, ke které straně se přiklonit. Nebyla v něm ani špetka pochyb o tom, že Gordanelové si zaslouží o směřování své země rozhodovat sami. V tom byli s otcem zajedno. Už jako malý kluk slýchával, jak se otec s dědečkem nad tématem rozohňují, jak diskutují o nespravedlnosti a hanebném chování vlády v Avrielu. Oni sami by kmenům svobodu neodpírali. To rozhodně ne. Jistěže ne.

Ve všem ostatním byl otec a dědeček odlišnější než den a noc. Rudovousý starý král, pomalý v pohybech i mluvě, jehož chraplavý, zastřený hlas získal svou nezaměnitelnou barvu hektolitry a hektolitry piva, které mu během života protekly hrdlem. A proti němu jeho bělovlasý syn, horkokrevný jako mladý hřebec, čekající na každičkou příležitost ukázat sílu a rozhodnost. Napětí mezi nimi Erivoj cítil už tenkrát, když tajně chodíval poslouchat jejich noční rozmluvy. Nikdy mu ale nepřišel tak úplně na kloub. Jako by sdíleli tajemství, které je zároveň spojovalo i rozdělovalo.

Pamatoval si ještě mlhavě na jejich poslední rozhovor, v době, kdy se podle dědečkových slov chystalo sjednocení všech kmenů a schylovalo se k válce, do které by mohla zasáhnout i Lardoga. Nevzpomínal si už, k čemu dospěli. Ani na tom nezáleželo. Dědeček krátce poté zemřel, k žádné větší vzpouře na Gordanelách nedošlo a otec jako nový král nikdy do žádné otevřené války nevstoupil.

Sílící ruch z chodeb a nádvoří Erivojovi naznačil, že čas na polehávání v posteli se vzpomínkami vypršel. Vstal a oblékl se. Byl rád, že alespoň to mu tradice umožňuje. Že se nemusí nechat obskakovat sloužícími jako královny gaorské, které se nemohou dotknout vlastního těla, protože je pro ně něčím nečistým. Zvolil své nejobřadnější roucho. Dlouhé, bílé, splývající až ke kotníkům. Sem tam vyšívané stříbrnou nití a v půli přeťaté stříbrným opaskem. Tento slavnostní oděv mu vždycky připadal trochu zvláštní. Už jen proto, že barvou až příliš souzněl s jeho kůží a vlasy a on sám jako by se v něm ztrácel.

Za necelou půlhodinu se setká s otcem. Stále nechápal, jak se králi podařilo Andrijcům vsugerovat představu Lardogy jako nezaujatého pozorovatele, neutrálního území. Erivojovi bylo jasné, že Lardoga udělá vše pro to, aby se počínaje tímto dnem historie začala odvíjet směrem, jaký sama považuje za… nevyhnutelný? Nakolik vůbec její snahy o zdánlivě nezaujaté stanovisko skutečně vycházejí z touhy nezištně pomoci svým sousedům?

Všechny ty myšlenky mu onoho rána vířily v hlavě. Nevěděl, odkud se vzaly. Doposud ho ani nenapadlo o otcových úmyslech pochybovat. Utěšoval se pouze tím, že na ně již brzy bude znát odpovědi.

Lži.

Kysele se uchechtl.

Nezaujatí pozorovatelé, kteří pašují zbraně separatistům a posílají své nejlepší vojáky vyhazovat do povětří mosty na hranici mezi Gordanelami a Andrií?

No, možná ne nejlepší, pomyslel si. Ti by totiž neunikli jen o vlásek…

Opět se mu udělalo nevolno.

Na rozhraní

Žena před ni postavila úhledně složený balíček a povzbudivě se usmála.

„Není toho tedy mnoho,“ dodala po chvíli omluvně, když viděla, že stále ještě váhá, „ale víš, Rituálem prochází čím dál více mladých a my už mnoho let dostáváme od města stále stejně peněz. Tak si nemůžeme dovolit…“

„Samozřejmě, chápu,“ zamumlala dívka na druhé straně pultu, myšlenkami jinde. Pak teprve sklouzla pohledem na předměty ležící mezi nimi.

„Máš v něm dvě halenky, svetr, sukni, opasek, rukavice, boty a dvě pentle,“ jala se mezitím vypočítávat úřednice. „A tady pak váček a v něm několik lístečků, za které můžeš měsíc bydlet a jíst v hostinci Na Rozhraní.“

Edra jako by se probudila až teď. Vytřeštila na ženu oči. Ta, když spatřila její výraz, nepatrně ucukla, jako by se bála, že ji Edra uhodí.

„Bohužel už nemůžeme poskytovat finanční příspěvky, je to mimo naše rozpočtové možnosti,“ pronesla úředně, snad se za tón svého hlasu a oficiálnost formy sdělení chtěla schovat.

„Celý měsíc?“ vydechla užasle Edra. „Budu tam moct být celý měsíc jen za tyhle… papírky?“

Úřednici se na tvář vrátil profesionálně vlídný úsměv.

„Ano, to je takový malý dárek do začátku. Od Soudce a našeho města.“

Když Edra uslyšela jeho jméno, přejel jí mráz po zádech. Podívala se ženě do očí a pátrala po jakémkoli zaváhání, nespatřila ale nic, jen mírné rozpaky.

Ta žena o Soudci nic neví, pomyslela si. Setkala se s ním jednou a pamatuje si jenom to, co chce on. Tak jako všichni ostatní. Tedy vlastně skoro všichni ostatní…

Nakonec poděkovala, vzala balíček, váček s lístečky si upevnila ke svému starému ošuntělému opasku, cosi podepsala a vyšla na ulici.

Po tváři ji pohladil čerstvý vzduch. Několikrát se zhluboka nadechla a vydechla. Podívala se nahoru na nebe a nedohlédla jeho konce. I obloha se v Branʼdal-moru pnula výš než na Lískovém vrchu. Tam měla vždycky pocit, že horizont byl stvořený jenom proto, aby ohraničoval její svět, který na počátku věků bohové v jakémsi podivném rozmaru přikryli nebem jako obřím víkem. Tady ale vše stoupalo do výšky, tyčilo se vzhůru, budovy, stromy i lidé, všichni směřovali k nekonečnu.

I když to asi není úplně přesné. Protože celé město se natahovalo k jedinému místu — Ostrovu králů.

Edra se k němu ještě ani nepřiblížila. Během šesti týdnů, které už v Hranicích strávila, se nepodívala v podstatě nikam. A ani na to neměla myšlenky; instruktoři je bez přestání zahlcovali informacemi o tom, jak si odteď mají počínat, jak má vypadat jejich nový (dospělý, Edro, uvědom si, že už jsi dospělá!) život, na co se soustředit a co (kdyby se to náhodou objevilo) potlačit. Kdybych aspoň mohla být s Keiranem, říkala si často v duchu. Muži a ženy ale měli hodiny odděleně, snad aby nebyli v dalším životě ochuzeni o kouzlo odhalování tajemství a záhad, které opačné pohlaví skýtá.

No a pak jim taky vyprávěli o věcech, které kluci vlastně ani vědět nemusí. Ne že by jí to bylo vyloženě protivné, jen toho na ni bylo až moc nového naráz. Byla by ráda, kdyby tohle všechno mohla absolvovat s nějakou blízkou duší — když se ale s Keiranem během té doby asi třikrát setkali, nechtělo se jí zrovna rozebírat… ženské problémy.

Na Ingerdu se ptala několikrát, nikdo jí ale nebyl ochotný říct, kdy se má k Rituálu dostavit. Asi to ani nevěděli.

V zamyšlení dorazila na křižovatku ulic Hraniční a Nová. Hostinec se měl nacházet jen o pár desítek metrů dál. Mají to dobře vymyšlené, pomyslela si, člověku ten nový život nadávkují po malých krůčcích.

Zastavila se před velkým dřevěným domem, z jehož fasády se do ulice vlamovala prostorná veranda. Vzhlédla. Nad ní se tyčila čtyři poschodí, celkem napočítala šestnáct oken, z nichž každé mělo rámy natřené jinou barvou, nebo alespoň trochu jiným odstínem.

Šestnáct, prolétlo jí hlavou, tolik je mi zrovna let. A pak další, neodbytná myšlenka: Jaká je asi moje barva?

Otevřela dveře, čímž rozezněla zvonek visící u stropu. Byl to vlídný, domácký zvuk, který jí skoro vehnal slzy do očí. Najednou jí připadalo, že je tady snad i očekávána. Ba co víc — vítána. Vstoupila do malého foyer, jemuž dominovalo prastaré dřevěné schodiště a dlouhý pult umístěný naproti vstupním dveřím. Zpoza něj od hromady papírů vzhlédla starší žena. Na hlavě měla monstrózní paruku, na očích pět centimetrů tlusté brýle a na sobě brčálově zelený župánek.

„A vida vida,“ prohodila žena k Edře. „Dneska se za váma ani nestačej zavírat dveře.“ Edra se rozhodla nebrat si její poněkud podrážděný tón osobně. S úsměvem došla až k ní, odložila na zem balíček a na něj posadila svůj vak s několika drobnostmi, které s sebou vláčela z minulého života.

„Dobrý den, jmenuju se Edra Lískavá a v Hranicích jsem dostala vaši adresu a taky takové lístečky,“ začala Edra a sáhla k váčku u pasu, „za které se tu prý dá bydlet a jíst.“

„Ty asi nejseš úplně zdejší, co?“ zeptala se žena a našpulila výrazně červené rty. Nehodlá jí snad za špatnou odpověď vtisknout polibek smrti? Edra po krátkém zaváhání zavrtěla hlavou.

„Jsem z Kiarmoru,“ odkašlala si nakonec. „Přesněji řečeno z Lískového vrchu, ale to vám asi nic neřekne.“ Žena si ji přeměřila nedůvěřivým pohledem. Edře až teď došlo, že poznámka o jejím domovském statku asi vyzněla poněkud jinak, než měla. „A jak jste poznala, že nejsem odtud?“

Hned se zarazila — samozřejmě měli v Hranicích kurz komunikace mezi dospělými, ale najednou si nějak nemohla vybavit, jestli je doporučeníhodné či alespoň akceptovatelné dotírat zvídavými otázkami na osoby, které jsou… no, možná i čtyřikrát starší než ona. Když byla dítě, považovalo se to samozřejmě za neslušné, ale dospělí nad tím přimhuřovali oko, protože ona z toho přece vyroste. Teď už ale byla velká. A asi by do ní nikdo neřekl, že Rituálem prošla ani ne před dvěma měsíci. V něčem ale nejspíš zůstane navždy stejně marná. Neměla se raději zeptat mile? Nebo zdvořile? Nebo se raději neptat vůbec, jen se usmívat a přecházet všechno moudrým mlčením, jak to dělávají její matka a babička?

Žena naštěstí onen kurz absolvovala už dost dávno, protože Edřinu neznalost na tomto poli nikterak nekomentovala. Její obličej sice odrážel mírnou skepsi, ta byla ovšem spíš výsledkem dlouhodobějšího procesu než reakcí na Edřinu konverzační neobratnost.

„Protože kdybys už žila nějakou dobu v Branʼdal-moru, věděla bys, že tohle nejsou ledasjaký lístečky.“ Žena udělala významnou pauzu. „Jsou to peníze.“

Edra se zahleděla na štůsek papírků, který se vypínal do nepatrné výšky asi půl centimetru nad dřevěnou desku.

„Aha,“ odtušila pochybovačně. „A co si za ně můžu koupit?“

„Vždyťs to sama řekla, můžeš si tady za ně pronajmout na měsíc pokoj a taky dostaneš najíst,“ pronesla dáma za pultem s těžko skrývanou povýšenou blahosklonností a se strojeným úsměvem pokývla na pozdrav několika mladým ženám, které právě procházely halou k východu. Opět se podívala na Edru, a když spatřila její stále ještě poněkud zmatený výraz, povzdychla si a řekla: „Papírový peníze jsou teď takový nóvum, co zkouší ministerstvo zásob, aby se omezilo plejtvání drahejma kovama a zabránilo devastaci přírodních zdrojů. Chápeš? Je to moderní experiment… rozumíš? Pokus?“

Edra rozuměla, ale nechápala.

„A co si za ně teda můžu koupit?“ zopakovala už trochu zoufale.

„No přece se tu můžeš ubytovat…“

„Já vím,“ skočila jí do řeči Edra a už se ani moc nepozastavila nad svým chováním. „Ale můžu je za něco vyměnit i někde jinde?“

„Myslíš jako jima zaplatit?“ podivila se žena, jako by jí doposud nic takového nepřišlo na mysl. Zahleděla se kamsi za Edru, trochu křivě se usmála a přiznala: „No, vlastně ani ne.“

„Aha,“ odtušila Edra, „takže to nejsou peníze, ale jen takové papírky, které mi umožní chvíli zůstat v tomhle… hostinci.“

„To jste všichni v Kiarmoru tak hrozní slovíčkáři?“ ohradila se žena dotčeně. „Záleží snad na tom, jak se tomu říká?“

Shrábla lístečky a strčila je do zásuvky pod pultem. Edra uslyšela cvaknutí klíče v zámku.

Došlo jí to, až když vycházela po schodech do třetího patra. Skutečně tak moc chtěla mít v rozmluvě s tou ženou… navrch? Pravdu? Poslední slovo?

Ano, na kurzu jim říkali, že se mají připravit na to, že občas budou dělat věci, ve kterých se nebudou poznávat. Které by od sebe nečekali. Které se jim budou zdát neuvěřitelné. Tak nějak by měla vypadat ta dospělost? Že sami sobě nerozumíme?

Vsunula klíč do zámku. Jemně jím otočila. Ozvalo se takřka neslyšné zacvakání. Až pak se znovu podívala na číslo na dveřích. 12. Slovy dvanáct.

Zcela nezajímavé číslo.

Vstoupila. Do malého, úzkého pokoje se vešlo jen to nejnutnější — skříň, postel, stůl a židle. Víc ani nečekala. Stála na prahu a strnule zírala na svůj budoucí život.

To ne, život ne, bude tu jen měsíc, pak se jistě odstěhuje.

Těžce usedla na postel. Dívala se na hladkou desku stolu před sebou. Pak vyhlédla ven jediným oknem, které do prostoru vpouštělo alespoň trochu odpoledního světla.

Barva čerstvě vyrašené trávy. Barva nového života.

Rychle zrak odvrátila a lehla si na záda na měkkou, čistě povlečenou matraci. Hleděla do stropu a jako by veškerý čas najednou přestal hrát roli.

Co teď?

Samozřejmě, o některých základních bodech svého nadcházejícího života měla jasno. Věděla, že jí bylo určeno hlásit se nejpozději prvního dne následujícího měsíce v Ústavu léčivých bylin na ulici Devíti mudrců, jelikož se musí stát léčitelkou. Jak jí Soudce poručil. Jak k tomu sama svolila poté, co jí slíbil, že splní její odvážné přání.

Opět v ní začaly hlodat pochybnosti. Že si přece mohla vybrat sama. Že chtěla být básnířkou a snad k tomu i měla ty nejlepší předpoklady. Že jí Soudce nemohl vnutit vlastní vůli. Ona se však rozhodla, že se podvolí jeho naléhání. Nebo možná ne naléhání, ale…

Ozvalo se zaklepání na dveře. Lehké, jakoby trochu nejisté a váhavé. Edra se posadila a upravila si pramen vlasů, který se jí uvolnil zpoza ucha. Jako by snad záleželo na tom, jak kultivovaně bude během nevyhnutelného rozhovoru působit.

„Dále!“ zavolala trochu chraplavým hlasem.

Osoba za dveřmi ji musela slyšet, přesto však trvalo několik vteřin, než vstoupila.

Při pohledu na její havraní vlasy se Edře zatmělo před očima. Připadalo jí, že se celý pokoj ponořil do šera. Návštěvnice stála na prahu a rozpačitě se rozhlížela. Edra na ni zírala jako na přízrak, který se jí kdysi jen s nejvyšším vypětím sil podařilo vypudit z mysli. Chvíli kolem sebe jen beze slov kroužily.

Pak Edra vstala a popošla směrem k ní. Malena se ani nepohnula; už si zvykla nedávat najevo strach. Tedy alespoň ne tak, aby si toho všimli normální lidé. Edra ale nebyla normální, v tomhle a ani v mnoha dalších ohledech.

Posledních pár kroků jí už jen padala do rozevřené náruče. Pak na dlouhou dobu spočinuly v těsném objetí, jak ze sebe chtěly vymačkat hnis všech těch měsíců, kdy spolu nejprve nemluvily a pak se neviděly vůbec.

Když se Edra probrala z onoho bezmyšlenkovitého stavu někde mezi extází a naprostým zoufalstvím z toho, že se jí to všechno jen zdá, seděly vedle sebe na posteli a stále ještě nebyly s to se od sebe odtrhnout. První to kouzlo prolomila Malena — vztáhla ruku a začala Edru hladit po vlasech, pomalu a něžně, jako by se snažila ukonejšit vystrašené dítě. Edra její dotyky přijala s vděčností, protože teprve skrze ně získala jistotu, že všechno, co se právě odehrává, je pravda.

A pak Malena otevřela ústa a promluvila. Mluvila dlouho. Vyprávěla, jak se jednoho rána v kasárnách probudila, posadila se v posteli a najednou to před ní stálo jasnější než den, myslela si, že asi pořád ještě spí, že se jí to jenom zdá, že tohle je ten hrozně divnej sen, kterej se jí furt celou noc vracel, ve kterým se jí zdálo, že za ní přišel Soudce — chápeš to, Soudce! —, viděla ho stejně jasně jako tehdy, když se setkali při Rituálu, byl stejně vysokej a důstojnej a koukal na ni těma svejma neprostupnejma očima, přímo na ni, jako by ji chtěl vysát, byl to úplně ten stejnej pocit jako onehdy, ale celý to bylo mnohem děsivější, při Rituálu si totiž byla jistá, že to s ní myslí dobře a že to dobře dopadne, ne, teď kecá a proč by jí měla lhát, tehdy se hrozně bála, protože vůbec netušila, co se stane, i když se na to předtím s holkama snažily přijít, měla pocit, že na to není o nic víc připravená, jediný, čím si byla jistá, bylo, že to nemůže bejt o moc horší, než je to teď, protože neměla prostě žádný kamarády, nikdo jí nezbyl…

„Ale co Moreena?“ odvážila se ji Edra přerušit. Vzápětí by si nejraději rozkousala jazyk — proč mezi ně opět tahá staré sváry? Vzít zpátky už to ale nemohla. Avšak její otázka v Maleně vyvolala jen nový příval slov.

S Moreenou skončila už tehdy během Svátků zimy, během turnaje, vzpomínáš?, nebo teda krátce potom, ale to už je asi jedno, vždyť přece víš, pamatuješ si, jak… no… tehdy… jak tam přišla, když Edra s Moreenou seděly na lavičce, lízaly zmrzlinu a ona… přece… tam za nima přiběhla a začala se s nima bavit, vlastně… jo no, přilítla tam jak hejno saní a řvala jak zběsilá, proč to neříct, bylo to tak, to si ale uvědomila až mnohem později, že se chovala jako kráva, všechno jí to došlo až mnohem později, vlastně asi až pár tejdnů zpátky, tehdy ráno, když se probudila a posadila se v posteli a uvědomila si, že si to pamatuje, že ví, že si vzpomíná na všechny ty věci, který si předtím, bohové vědí proč, nemohla vybavit, ne že by se teda snažila, protože prostě nebylo proč se snažit, ani by ji nenapadlo…

„Jak to myslíš, že jsi s Moreenou skončila už během Svátků zimy?“ vklínila Edra otázku mezi vodopád Maleniných stesků. Až v ten moment jejich sevření povolilo. To Malena se odtáhla, sice nepatrně, ale přece. Seděly naproti sobě. Edře došlo, že něco v pohledu její kamarádky žádá o odpuštění.

„Myslím, že jsem to s ní chtěla skončit už dávno,“ řekla Malena potichu, Edře ale připadalo, že to chce namluvit hlavně sama sobě. „Víš, já věděla… nebo aspoň tušila… že je špatná, zlá, ale zároveň jsem neměla jinou možnost, po tom všem, co… se stalo mezi náma třema.“

Edra by nejraději potlačila vzpomínky na všechna nepěkná slova, která mezi Malenou, Ingerdou a jí padla. Dost se o tom napřemýšlela v Hranicích a došla k závěru, že v prvé řadě by měla přestat lhát sama sobě a přiznat si, že chyb se dopustily všechny, včetně jí samotné.

„Došlo mi to během našeho představení,“ pokračovala Malena. „Vzpomínáš, ne? Jak jsme hráli tu scénku, kdy se šlechtična a její družina ztratí.“

„Jo, to bylo vtipné,“ zasmála se Edra při vzpomínce na vystoupení, kde Malena znázorňovala urozenou dámu, která se po porážce svých mužů sama chopí meče a zneškodní celou skupinu lapků.

„No, tak tehdy to bylo.“ Ani Malena se neubránila úsměvu, pak ale pokračovala o poznání vážnějším tónem. „Uviděla jsem vás v publiku. Stály jste s Moreenou a já… při děkovačce… viděla jsem, jak se na tebe dívá. A došlo mi, že… úplně stejně se dívala na mě… kdysi. Teda tehdy, když jsme se… stávaly kamarádkama. A vzpomněla jsem si, co mi tehdy říkávala, teď už si to tolik nepamatuju, ale prostě ve mně zůstal ten pocit, že ona je moje nejlepší kámoška, že nic lepšího než ona už mě v životě nečeká. A vzpomněla jsem si, že jsem tomu uvěřila. A v ten okamžik jsem věděla, že musím udělat všechno pro to, abys tomu neuvěřila ty.“

„Ale… proč?“ vyhrkla Edra.

Malena se kousla do rtu.

„Protože jsem tě chtěla ochránit od všeho zlýho,“ vypadlo z ní nakonec. „Běžela jsem za váma, snažila jsem se ti to vysvětlit, odtáhnout tě, dostat od ní pryč, ale tys tam jenom seděla a nešlo s tebou hnout, jako by… já nevím… tě vočarovala.“

Edru při té vzpomínce bodlo u srdce. „Tak to asi i bylo,“ připustila. Zpětně si už nedokázala vybavit detaily, věděla ale, že se jí zmocnila jakási slabost; to když jí Moreena vyprávěla o možné omylnosti Soudce, nabízela jí amulet a s ním i možnost ovlivnit svou budoucnost. Tehdy jí věřila. „A co se teda stalo… tehdy ráno?“ Najednou měla jazyk malátný, jakoby stále ještě ztěžklý z předchozích myšlenek.

No ano, tehdy ráno, může to bejt tak měsíc, měsíc a půl, se Malena probudila a najednou to všechno pochopila. Jako by jí někdo setřel mlhu z očí. A ona věděla, že musí Edru a Ingerdu najít, a došlo jí, že Ingerda už má dávno po Rituálu a Edra jím zrovna má projít. Vypravila se do Hranic.

Malena se na Edru nejistě podívala.

„Potvrdili mi, že jsi tam, o Geri mi ale nic říct nechtěli.“

Edra si zhluboka povzdychla. Přišel čas, aby vyprávěla pro změnu ona.

„Nepůjdeme si dát šálek čaje?“ zeptala se. Tušila, že tohle odpoledne bude ještě hodně dlouhé.

Ingerda

Na čaj pak chodily každý den asi dva týdny. Musely si přece říct o všem, co se stalo, i o tom, co se nestalo. Malenou pravda o podstatě kamarádství nekamarádství mezi Edrou a Moreenou hluboce otřásla; o amuletu neměla předtím ani tušení. Edra jí líčila všechny peripetie — ačkoli si s jistým znepokojením musela přiznat, že některé detaily nebo i celé výjevy si prostě nedokáže vybavit — a Malena se tvářila značně zkormouceně. Edře se dost ulevilo, když ji kamarádka nakonec ujistila, že na jejím místě by se ve většině situací zachovala stejně — možná jenom tomu Keiranovi by neodpustila tak lehce.

„Vždyť se choval jak blbeček,“ prohlásila a usrkla si horkého mátlového čaje.

„A kdo z nás ne?“ namítla Edra. Ať už to bylo jakkoli, podle ní Keiran u Soudce jednal jako hrdina, když se dokázal postavit své sestře, kterou ovládlo zlo.

„Například Geri,“ kontrovala Malena bez mrknutí oka.

O Ingerdě se bavily nesčetněkrát. Dokonce se na ni šly zeptat do Hranic; při třetí návštěvě jim po úpěnlivém naléhání jeden úředník prozradil (čímž se, jak opakovaně zdůrazňoval, ocitl na hraně svých služebních kompetencí, ale očividně jim ta věc leží hodně na srdci a on, jak ho upozornila Malena, je koneckonců pouhý úředník, který musí v prvé řadě dbát o blaho obyvatel království), že někdo jménem Ingerd Šafná (nebo Ingerda? nebo jak to myslíte, že se jmenuje Ingerda, ale vlastně Ingerd?) skutečně prošel Rituálem, a to asi před čtrnácti dny.

„Tak a teď už jen počkat,“ konstatovala Edra. „Jak znám Ingerdu, nebude to trvat dlouho. Ta těmi jejich testy z dospělého života zvládne projít i bez přípravy.“

„Stejně už to má dávno nastudovaný,“ zasmála se Malena.

Došly až k domu Na Rozhraní. Na Branʼdal-mor pomalu padala tma a ulice se začaly plnit těsně do sebe zavěšenými páry. Jim se ale ještě nechtělo rozloučit, a tak si našly místo na verandě.

„Jo a co vlastně ty a Keiran?“ nadhodila Malena a zahleděla se do ztemnělé výlohy obchodu naproti, čímž se zřejmě snažila dát najevo, že ji Edřina odpověď vlastně ani moc nezajímá. Když ale Edra mlčela, další otázky na sebe nenechaly dlouho čekat: „No jako jestlis mu třeba napsala, nebo on tobě? Po tom, co jste odešli z Hranic?“

Malena netrpělivě zamávala na číšníka a objednala si dvě deci bílého vína.

„Nebyl čas,“ odpověděla Edra lakonicky a na číšníka se usmála, že si dá totéž co kamarádka. Zároveň si uvědomila, že to zas tak úplně pravda není. Kromě podvečerního, večerního a občas i nočního zevlování s Malenou vlastně nedělala nic, co by stálo za řeč. Seděla ve svém pokoji nebo si ve společenském salonu v přízemí hostince četla knížky z tamější překvapivě dobře vybavené knihovny. Sem tam prohodila několik slov s dívkami, které trávily první týdny dospělého života ve stejné budově. Kluci tam žádní nebyli; ne že by jí to vadilo, přišlo jí to nicméně dost úzkoprsé. Jak jim opakovaně kladli na srdce v kurzu komunikace s opačným pohlavím, měly by právě na tomto poli začít brzy získávat zkušenosti.

„Navíc jsme se domluvili, že se mi ozve, až si zařídí všechno kolem práce,“ vysoukala ze sebe nakonec. Nezní to snad, jako by spolu už chodili nebo k sobě měli nějaké závazky? A aby se Malena dál nevyptávala, honem dodala: „Být královským vojákem není jen tak, vždyť víš.“

Malena si po Edřiných slovech zálibně přeměřila pohledem uniformu stráže, kterou nesvlékala ani po práci. Po tom zhruba půl roce, co byla členkou královniny gardy, se stále nemohla nabažit onoho pocitu důležitosti a neohroženosti, které jí uniforma propůjčovala. Jelikož ale Edra věděla, jak moc musela Malena dřít, aby si ji zasloužila, neměla jí to za zlé.

„Není to žádnej med,“ přitakala. „Všechny nováčky naženou do výcvikovejch kasáren na sever od města a tam je nechaj pěknejch pár měsíců dusit ve vlastní šťávě.“

„Ty víš, jak to tam chodí?“ zeptala se Edra horlivě. „Když Keiran odjížděl, moc mi toho neřekl. Jenom to, že se teď nejspíš delší dobu neuvidíme, že ho čeká spousta povinností, ale že mi napíše, až bude mít příležitost. Což se očividně ještě nestalo.“ Nemohla se ubránit ironickému úšklebku.

Vždyť je to už čtrnáct dní…

„Už čtrnáct dní?“ zopakovala trochu posměšně Malena. Edra nadskočila leknutím — vůbec si neuvědomila, že své myšlenky vyslovila nahlas. „Něco ti povím. Ti lidi to tam maj fakt hodně drsný. Chlapi v gardě říkaj, že když to někdo přežije tam, tak už to přežije všude. Takže se vůbec nedivím, že o sobě nedal vědět.“

Edra se rozhodla na mnohoznačnost Maleniných slov nereagovat. Chvíli zírala na chodník před hostincem, složený z různobarevných dlažebních kostek.

Malena se na ni zkoumavě zahleděla. Najednou jí v očích zajiskřilo.

„Počkej, takže vy spolu fakt…“

„Hele, jsem nějaká unavená, radši si už půjdu lehnout,“ prohlásila Edra, jako by Malenu neslyšela, a pro jistotu ještě připojila táhlé zívnutí. „Tak dík za víno a uvidíme se zítra!“

Zmizela za dveřmi dřív, než ji kamarádka stihla zadržet dalšími otázkami či se ohradit, že ona přece zvala včera.

Edra rychlými kroky přešla do salonu a zastavila se až u svého oblíbeného křesla v rohu mezi knihovnami. S ulehčením se do něj svalila a hlasitě zafuněla, aniž při tom věnovala pozornost třem dalším dívkám, které se na ni tázavě podívaly.

„Zdrháš před klukama?“ zazubila se na ni jedna přes okraj knihy, na jejímž obalu bylo stříbrným a zlatým písmem krasopisně vyvedeno Léčky a smyčky: jak ulovit muže rychle a bezbolestně.

„Kéž by,“ vydechla Edra bezmyšlenkovitě.

Den, kdy Ingerda opustí Hranice, si Edra s Malenou vytipovaly naprosto přesně. Blížil se začátek září a Edra si nemohla nevzpomenout na dobu před rokem. Připadalo jí to tak hrozně dávno — tehdy všechny tři kráčely ke vchodu kiarmorské školy a to poslední, o čem přemýšlely, byl nějaký Rituál a co přijde po něm. Vlastně je to vůbec nezajímalo až do okamžiku, kdy začaly mluvit o tom, jestli si mohou vybrat, co se s nimi během obřadu stane. Edra si už příliš nevybavovala, k čemu tehdy na dvoře dospěly. Tedy kromě toho, že se s tou otázkou vypravily za svou třídní, slečnou Faerovou, a od ní se dozvěděly pouze to, že rozhodnutí o své budoucnosti mají přenechat jiným, prý povolanějším. Ulpěla v nich zřetelná pachuť jediného: že se chtějí dozvědět víc, než kolik jim říkají.

Před pár dny se nad tím při sklence vína nasmály až až. Nad tím, jak byly naivní. Že je nikdy předtím nenapadlo o Rituálu přemýšlet. Že by prostě jen tak čekaly, až se stane, co se má stát…

„Hlavně ji nesmíme vyděsit,“ vypadlo z Edry, když se zastavily u výlohy obchodu s ohněm a světlem stojícího naproti Hranicím, obrovskému domu z nahrubo otesaných kamenů.

„A čím jako?“ opáčila Malena, nedočkavý pohled neustále upřený k velkým dvoukřídlým dveřím.

„No,“ zaváhala Edra. „Naším plánem.“

„Nesmysl,“ odbyla ji Malena. Edra přenesla váhu na druhou nohu a musela vypadat opravdu ustaraně, jelikož se k ní Malena otočila, chytila ji za rameno a prohlásila: „Náš plán je naprosto suprovej. Bude to tak, jak jsme to vždycky chtěly. Přece jsme o tom už mluvily, tehdy… dřív. A teď to vopravdu můžem udělat.“

Edřino rameno mírně pokleslo a z těla jí zmizelo napětí. To bylo rozhodně dobré znamení. Hned v dalším okamžiku se ale našponovala a začala prudce gestikulovat směrem k bráně.

„Koukej, Mal, támhle někdo vychází!“

Pro jistotu se schovaly za roh, aby je třeba někdo nenařkl, že tu okounějí. Někdy se jim to stávalo, když měla Malena volno a ony se rozhodly jen se tak procházet po městě a prohlížet si výlohy obchodů — přistoupil k nim nějaký postarší pán či distingovaná dáma a dali jim najevo, že tohle za jejich mladých let tedy nebylo, aby se mládež v pracovní době bezcílně potloukala ulicemi. Než Edra stihla vyrukovat s některou z naučených průpovídek z kurzu komunikace mezi dospělými, vypnula Malena bojovně hruď a chybělo málo, aby dotyčného či dotyčnou nezamáčkla do země plnou vahou své vojenské důstojnosti. Edra ji raději vždycky odtáhla pryč; věděla, že za své vzpomínky na mládí tihle lidi nemůžou, že je už docela dávno určil někdo jiný a oni o tom ani nevědí.

Zírala na bránu Hranic a uviděla, jak se zvolna otevírá. Kdosi vyšel ven.

Edra cítila, jak jí pomalu padá brada. Žena, která se k nim blížila, se Ingerdě na první pohled vůbec nepodobala. Edra dokonce zaváhala, jestli se ve výpočtech o nějaký ten den nezmýlily. Jejich směrem energicky kráčela vysoká vzpřímená postava, oblečená do šedého svetru a dlouhé sukně barvy hořčičného semínka. Kolem hlavy se jí vlnily dlouhé kudrnaté vlasy, jejichž měď v raně podzimním světle vrhala pestrobarevné odlesky. Útlý obličej jí zdobily hranaté brýle s tenkými olivovými obroučkami, za nimiž se ukrývaly žlutozelené, trochu ospale působící oči. Až když se Edra na ženu zadívala pozorněji, poznala v jejích rysech Ingerdu. Nebo ne? Přibližovala se k nim s tak ohromující sebejistotou, že se toho Edra až zalekla.

Tohle že je…?

Nestačila domyslet. Malena vykročila zpoza rohu a najednou ji a tu, která tak moc připomínala Ingerdu, zároveň ale byla úplně jiná, dělil necelý metr. Žena se prudce zastavila, jako by jí bouře skácela přes cestu vzrostlý strom. Obě na sebe chvíli zíraly. Edra se osmělila a pomalu vylezla z úkrytu.

A spatřila, jak té nádherné ženě před nimi stoupají do očí slzy.

Cestou do hostince Na Rozhraní ani jedna z nich nezavřela pusu. Dáma v zeleném župánku po nich šlehla téměř nepřátelským pohledem, Ingerdiny lístečky ji ale přesvědčily. Za několik málo minut už seděly v Edřině a Malenině oblíbeném hostinci a mlely, co jim slina na jazyk přinesla. Objednaly si oběd a už dlouho jim tak nechutnalo. A po chvíli došlo i na téma, kterého se Edra obávala.

„Je to dost šílená myšlenka,“ zamračila se Ingerda a nervózním, nezkušeným pohybem si poposunula brýle. Pak si obě kamarádky nad šálkem čokolády přeměřila kritickým pohledem. „Nepotřebujeme na to nějaké povolení, například vyjádření bytového úřadu?“

Malena si hlasitě usrkla vína a pronesla jízlivě: „Nebo třeba názor mravnostního? Jestli bysme náhodou nepobuřovaly sousedy?“

„Třeba,“ pokývala Ingerda hlavou a v tom pohybu z ní probleskla ona dobře známá čestná bezelstnost.

Edra zdusila smích do ubrousku. Předtím si ani neuvědomila, jak moc jí tohle jejich špičkování chybělo.

„To je blbost,“ konstatovala Malena. „Přece když seš dospělá, tak ti nikdo nemůže přikazovat, s kým smíš žít a s kým ne. Když budem my tři chtít bydlet spolu, tak se fakt nebudu nikoho doprošovat.“

Edře opět jednou zaimponovala Malenina rozhodnost a verva, se kterou se pouštěla do porážení všech (i neexistujících) překážek a řešení (i nikdy nenastalých) problémů. Ingerda se podrbala na nose; gesto to bylo vlastně docela roztomilé, Edra si ale dokázala představit, že jestli je bude opakovat s dosavadní frekvencí, brzy se z něj všechny osypou.

„Stejně bych si to raději ověřila,“ pronesla nakonec Ingerda úředně.

Její kamarádky na sebe mrkly a zajiskřilo jim v očích.

„Ať je to se Soudcem a jeho rozhodováním, jak chce,“ řekla Edra, „v tvém případě teda rozhodně chybu neudělal.“

Ingerda se nemohla ubránit úsměvu, možná až trochu samolibému, což by u ní ještě před pár měsíci nikdo nečekal. Pak ale zvážněla.

„Právě — představ si, že nastoupím na ministerstvo a oni se mě hned první den zeptají, kde bydlím, a tak přijdou na to, že si pronajímám byt s kamarádkami. Jak budu vypadat? Jestli jsem něco pochopila z těch jinak po všech směrech zbytečných kurzů v Hranicích, tak to, že by člověk alespoň zpočátku, dokud si nevybuduje jistou společenskou prestiž, neměl dělat věci, které jiným přijdou příliš nenormální. No a v tomto směru je normální to, že dokud si nenajdeš, ehm, životního partnera, či jakž takž solidní postavení, tak bys měla bydlet sama v pokoji, který ti zařídí tvůj zaměstnavatel, v domě s jinými zaměstnanci. Což je mezi námi dost inteligentní a praktické řešení. Už jen to, že můžeš různé pracovní problémy s kolegy probírat i po práci.“

„Jo, to fakt chceš,“ utrousila Malena.

„Ale nikde snad není napsáno, že by ses nemohla zařídit po svém,“ oponovala Edra, stále se držíc spíš praktické stránky celé věci. Ingerda svým typickým způsobem znervózněla a zase se začala drbat na nose.

„No, to není,“ přiznala nakonec. „Zrovna tenhle zákon jsem si četla těsně předtím, než jsem odešla z Hranic, abych… věděla, jestli existují i jiné možnosti.“

„Tak a je rozhodnuto,“ bouchla do stolu Malena, která zjevně zapomněla, že se zrovna nenachází s ostatními strážemi v nějaké putyce pochybnějšího charakteru. Několik hostů se po nich otočilo; ona na to ale nedbala, jedním douškem dopila sklenici vína, a než Edra a Ingerda stačily cokoli namítnout, už je tlačila ke dveřím.

Věž

„A kam že to vůbec jdeme?“ dostala ze sebe zadýchaná Ingerda. Měla pocit, že Edra ani ona už nedokážou s Malenou udržet krok. Překonaly vzdálenost snad půldruhého kilometru a dostaly se hluboko do vnitřního města.

„Neboj, už tam budem,“ ujistila ji Malena a tvářila se, jako by za sebou neměla dvacet minut skutečně ostré chůze. „Náměstí je támhle za rohem.“

„Ale co tam?“ přidala se Edra, která sice nebyla u konce s dechem jako Ingerda, ale příjemnou procházkou by ten sprint taky nenazvala.

„No přece musíme najít místo, kde budem bydlet, celou dobu se tu vo tom bavíme!“ konstatovala Malena, jako by si snad její kamarádky seděly na uších. Za několik okamžiků zahnuly za nárožní dům a před nimi se otevřel pohled na to bez debat největší náměstí, jaké kdy Edra viděla.

Čtvercové prostranství lemovaly honosné černé a tmavošedé budovy, namačkané těsně k sobě, jako by se bály, že bez opory sousedky padnou k zemi. Nad jejich výškou se Edře tajil dech — na některých napočítala neskutečných sedm pater! Když je Malena už jen volným krokem vedla kolem paláců stojících podél západního okraje náměstí, Edra se nemohla ubránit pocitu, že se o domy nedopatřením otře a ony se na ni vzápětí zřítí. Naštěstí její úzkost rozptylovala Ingerda, která okamžitě poznala, že se nacházejí na náměstí Věčného míru, ujala se role průvodce a rozvykládala se o jakýchsi historických událostech, jichž byl kdysi dávno tento prostor svědkem. Edra si vzpomněla na Melchiora Šafného, Ingerdina otce, a na jeho dlouhé monology, které spouštěl pouhý letmý pohled na rozličné starožitnosti v jejich sídle, a upřímně zadoufala, že Rituál v Ingerdě natrvalo neprobudil tento rodinný rys.

Byl všední den odpoledne a náměstí žilo rušným životem. Ony ale neměly čas zastavovat se u obchodníků, přičichávat k voňavým mýdlům, pokradmu házet očkem na ručně vázané knihy či obdivovat po starém způsobu kované zahnuté čepele mečů. Uprostřed vší té majestátnosti a shonu se jako hrot jehly tyčil podivuhodný obelisk — vysoký zašpičatělý sloup, jenž by se dal v náporu básnické inspirace nazvat drápem. A právě k němu Malena bez zaváhání zamířila.

Až když přišly blíž, všimla si Edra, že se kolem monumentu zvedá asi dva a půl metru vysoká zábrana. Celá byla polepená plakáty různých rozměrů, od absurdně miniaturních, které nemohly sloužit k ničemu jinému, než aby si na nich člověk zkazil oči, po předimenzované plachty, které své poselství vyřvávaly obscénně daleko.

Malena stěnu zkušeně obešla. Bylo zřejmé, že ví, co hledá.

„Tady jsou,“ ukázala po chvíli na desku halabala obsypanou nevelkými kusy papíru. Na každém z nich někdo nabízel k pronájmu pokoj, byt nebo část domu. Dívky začaly inzeráty mlčky pročítat.

Hledám k sobě spolubydlící, muže nebo pár, do bytu o dvou pokojích…

Nabízím dočasné ubytování v pěkném domě pro ženy a dívky do 30 let, bez závazků. Zn. Na ceně se určitě dohodneme.

(„To zní jako nějaká past,“ zamračila se Ingerda.)

Hledám nájemníky do třípokojového bytu ve středu města, cena 20 zlatých / osoba / měsíc.

(„To je celý můj plat!“ rozčílila se Malena.)

„A co tady ten?“ ukázala Edra na inzerát úplně v rohu. Společně zíraly na nafialovělý list papíru o rozměru dvou rozevřených dlaní. Stálo na něm:

Nabízím bezplatně přístřeší pracovitým dívkám a mladým ženám. Jedinou podmínkou je láska ke zvířatům až za hrob.

Madam Kolumba, ulice U Vodárny

„Tohle přesně hledáme!“ nadchla se Edra.

„Myslíš?“ zeptala se poněkud pochybovačným tónem Malena.

„Co se ti na tom nezdá?“ obrátila se na ni Ingerda. „Nějaká postarší dáma, jak se dá soudit z podpisu, k sobě očividně shání společnice, které by jí ve volných chvílích trochu zpříjemňovaly život.“

„A to bychom s trochou sebezapření zvládly všechny,“ rýpla si Edra a opět samu sebe trochu překvapila. Kde se v ní bere všechna ta jízlivost? Všimla si, že Ingerdin obličej se rozvlnil v mírném úsměvu. Malena se k nim otočila a vyšpulila sevřené rty.

„Mně to přijde trochu podezřelý,“ řekla nakonec. „Když jsem si onehdy sháněla bydlení já, tak jsem prošla spoustu míst, a to jste měly vidět ty domácí, to bylo jenom, že se v pokoji nesmí vyřvávat a dupat a kouřit a pít alkohol a po desátý večer pomalu ani vystrčit nos a dělat a nedělat todlencto a támlencto. Asi si představovali, že tam vždycky jenom dojdu, padnu na postel a do rána se ani nehnu. Tak jsem raději zůstala v kasárnách, z hlediska zákazů a příkazů to vyjde plus minus nastejno a je to zadarmo.“

Edra a Ingerda, které na rozdíl od Maleny neměly se sháněním podnájmu žádné zkušenosti, se ani nepokoušely do její promluvy vstupovat. Jen poslouchaly a tvářily se čím dál rozpačitěji.

„No a tenhle inzerát vypadá prostě…“ Malena svraštila čelo, jak se usilovně snažila najít správný výraz, „až moc lákavě.“

Edra se zadívala na své přítelkyně a cítila, jak se před nimi cosi otevírá.

„Madam Kolumba?“

Stařík si začal usilovně mnout propadlé tváře. Seděl u jednoho ze stolečků před kavárnou Na Křižovatce a za hlasitého usrkávání si dopřával odpolední kávu z miniaturního hrníčku.

„To víte, že ji znám, bydlí támhle nahoře, oficiálně se to tam jmenuje U Vodárny 0,“ opsal kostnatou pravačkou půlkruh, v jehož prodloužení se ocitly snad tři různé ulice. Pak se na dívky zkoumavě zadíval a po chvíli zadumaného mručení se s jiskrami v očích a potutelným úsměvem na rtech zeptal: „Nejste vy náhodou jedny z těch jejích… no jak ony si to říkaj?“

„Nene, nic takovýho my nejsme,“ pospíšila si Malena oponovat čemukoli, co by se jim pokusil navrhnout, a snažila se kamarádkám naznačit, že by ve svém pátrání po oné poněkud výstřední adrese měly pokračovat někde jinde.

„Počkejte, jak to myslíte?“ ozvala se spěšně Ingerda a pohledem dala Maleně najevo, ať ho nechá mluvit. I Edře bylo jasné, že jestli o tomto podnájmu chtějí vůbec uvažovat, je zásadní, aby se o své paní domácí dozvěděly co nejvíc (pokud možno alespoň trochu relevantních) informací.

„Ještě jedno, pane Procházka?“

Stařík přikývl.

„A pro vás?“ obrátila se číšnice na dívky.

Než stačily zareagovat, rozhodl muž za ně: „Taky jim přineste, kdo neochutnal křižovatčí kafe, jako by nebyl.“

Číšnice se sice netvářila dvakrát nadšeně, když ale dívky potvrdily, že už mají po Rituálu, nezbývalo jí než jim objednávku přinést. Edra do té doby kávu nepila. Slyšela o ní ale leccos.

„No, já jim říkám sesterstvo babizen, ale ten jejich cíl je v podstatě ušlechtilej,“ zasmál se muž, když dopíjel přinejmenším třetí šálek. „I když si myslím, že v tomhle městě by se měly řešit mnohem důležitější věci, než je ochrana holubů. Když jsem onehdy Kolumbu viděl, jak jim zase hází pytle starýho chleba, co s babiznama shromažďujou, tak jsem jí říkal, že ty potvory to všude jenom zaneřáďujou, a že kdyby si lidi sem tam nějakýho nezastřelili a nesnědli, tak by tu pro samej holubinec brzo nebylo kam plivnout. Ale že vám je to holubí maso dobrý a levný, to se musí nechat! No ta se vám na mě rozčílila! Nadala mi do necitů a pomalu kanibalů a vod tý doby už nechodí po týhle straně ulice, protože dycky když mě tu uvidí, přejde na protější chodník. No a jak jste asi pochopily, tak já jsem tu prakticky pořád!“

A pak se na celou ulici rozesmál a Edře jeho vyprávění najednou přišlo ukrutně zábavné. A už se smála taky a po chvíli se přidala i Malena a nakonec Ingerda a smáli se na celé kolo. Byl to hrozně osvobozující a povznášející pocit, ani jedna nevěděla, odkud se to vzalo, ale nelámaly si nad tím hlavu.

Stařík si po chvíli setřel slzy, zhluboka vzdychl, aby zahnal zbytky smíchu, a opět si začal hníst vystouplé čelisti.

„No a co že jste říkaly, že jí vlastně chcete?“ zeptal se. Když spatřil jejich rozpačité pohledy, pospíšil si dodat: „Teda ne že bych chtěl vyzvídat, ale tak víte co, je to taková podivná samotářská ženská, kromě tý její smečky za ní nikdo nechodí, tak se hned jeden začne divit, co za ní asi žene takový tři mladý slečny, jako jste vy.“

Edra se cítila povinována mu odpovědět — byl to přece docela milý starý pán, tak by se k němu neměly chovat nezdvořile. Ve stručnosti mu vylíčila, proč se snaží madam Kolumbu najít.

„No, jestli teda chcete znát můj názor, tak pokud nemáte nic proti starejm podivnejm ježibabám, bude se vám u Kolumby líbit,“ řekl a kývl na číšnici, že zaplatí. „Nene, to je na mě,“ mávl rukou, když začaly tahat z peněženek drobné. Pak se na ně ještě poněkud licoměrně usmál a dodal: „Kdybyste cokoli potřebovaly nebo si jenom tak chtěly popovídat, víte, kde mě najít.“

Nasadil si klobouk, překvapivě svižným krokem vyšel z kavárny a vypravil se opačným směrem, než kterým je posílal za paní Kolumbou. Dívky za ním hleděly, dokud se jeho obnošený hnědý kabát neztratil za nejbližším rohem.

„U Vodárny 0?“

„Holubí kanibal?“

„Sesterstvo babizen?“

Všechny tři se na sebe zmateně podívaly.

„Co je to za nesystémový nesmysl?“

„To je fakt vodporný…“

„To nezní vůbec špatně!“

Později si Malena s Ingerdou nebyly úplně jisté, proč podlehly Edřinu naléhání a navzdory svým pochybnostem se vypravily hledat číslo nula na ulici U Vodárny. Stejně tak si nepamatovaly, kterou z nich po chvíli rozpačitého postávání před číslem jedna napadlo pořádně se zaklonit. Poté jim hned došlo, odkud vítr vane. Trochu zakrytá střechou nově postaveného (a podle Edry dost ohyzdného) domu čněla k nebi starobyle vyhlížející vodárenská věž. Po chvíli pátrání zjistily, že se k ní dá dostat brankou a pak úzkým průchodem mezi vysokou cihlovou stěnou jedné z vnitřních hradeb města a právě oním výstřelkem moderní architektury, před kterým stály.

Šly husím pochodem po chodníčku, zleva sevřeném břečťanem porostlou zdí. Edře připadalo, jako by vstupovaly do jiné reality, kráčely vstříc dosud nepoznanému. Hleděla na přibližující se budovu a ta jako by jí před očima v podvečerním světle tančila. Ze všeho nejvíc by ji Edra mohla připodobnit k obrobedle — až na to, že tahle stavba byla snad dvacetkrát vyšší než ta největší houba, kterou kdy Edra našla a se kterou si mohla docela dobře popovídat z očí do očí. K uším jim doléhaly jakési hluboké klokotavé zvuky. Až když stanuly před věží a s takřka nábožnou úctou vzhlédly k ochozu, který lemoval její vrchní část, jim to došlo. Holubi.

Seděli jeden vedle druhého na zábradlí jako slepice v kurníku a bez přestání omílali své mnohohlasé mantry.

Dívky instinktivně ustoupily o několik kroků zpět a asi by se po chvíli přešlapování jednoduše otočily a nechaly hledání vhodného podnájmu na zítra, nebýt toho, že zčistajasna uslyšely dvojici křídel a hlasité, výhružně znějící zavrkání. Zároveň s tím jim nad hlavami rychlostí splašené srny prosvištěla jakási opeřená koule. Edra se prudce roztočila kolem své osy, pohled upřený k oblakům, útočníka ale nespatřila. Tentokrát měla štěstí — na rozdíl od Maleny, jejíž hromové klení se ozvalo hned v dalším okamžiku.

„Moje uniforma! Von se mi… na uniformu!“

Ingerda už byla u ní, prohlížela její zranění a snažila se ji ujistit, že to rozhodně není nic smrtelného, natožpak nevypratelného, což by ostatně Malena — coby dcera pradleny — měla nejlíp vědět sama. Ještě než se Malena stačila vzpamatovat z onoho nenadálého útoku, dveře věže se rozletěly. Ven se vysoukala jedna z nejbizarnějších postav, kterou kdy viděly, a to toho už na svůj věk viděly vskutku docela dost — mířila k nim korpulentní dáma zralého věku, v záplavě sukní ledabyle navěšených na krinolíně a v živůtku s korzetem, který svou práci vykonával nečekaně efektivně. Jednou rukou si přidržovala vysoký šedivý klobouk, zpod kterého se jí rozlévaly prameny bílých a fialových vlasů, a ve druhé držela cosi, co připomínalo ze všeho nejvíc lidskou stehenní kost. Tak rychle, jak jen jí to vrávoravá chůze v botách na vysokém podpatku dovolovala, se doštrachala k dívkám. Ty na ni paralyzovaně civěly, neschopny se rozhodnout, zda zůstat, či vzít nohy na ramena.

„Odpusťte, promiňte, omlouvám se!“ začala ze sebe žena sypat, jakmile popadla dech. „Jsou to moc milá zvířátka, akorát bývají trochu nervózní, když uvidí někoho cizího, ale to je pochopitelné, v tom se moc neliší od nás lidí!“

Navzdory naléhavosti v ženině hlase se dívky trochu uklidnily. Malena, která mezitím získala něco ze své ztracené sebejistoty, promluvila první.

„Milý zvířátka? Ten holub na mě naprosto vědomě zaútočil a zničil mi uniformu!“

„Mockrát prosím za odpuštění, pojďte rychle se mnou, hned vás toho zbavíme. Nebojte se, mám doma pro tyto případy speciální čisticí prostředek.“

Žena ji popadla za paži a už ji táhla dovnitř. Maleně se pod jejím rozhodným stiskem napnuly svaly, následovala ji ale bez odporu. Když urazily asi půl cesty k věži, žena se otočila a pokynula zbylým dvěma dívkám, a když přecházely přes práh jejího příbytku, dodala omluvně: „Zrovna jsem dopekla sušenky, myslím, že by vám mohly chutnat.“

Edra se popravdě docela bála, co je uvnitř čeká. Představovala si ohromný holubník, všude hromady peří a ptačího trusu. K překvapení všech tří však vstoupily do pečlivě udržované haly, jejímuž středu vévodilo dřevěné točité schodiště a kterou prostupovala naprosto lahodná nasládlá vůně se špetkou čehosi…

„Vy jste upekla opravdové mátlové sušenky?“ zeptala se překvapeně Edra. Madam Kolumba posadila Malenu do nejbližšího křesílka a začala kolem ní zmateně poletovat, jako by si nebyla jistá, jestli jí nemá nejprve pomoct s vyzouváním. Pak se zarazila uprostřed pohybu, naklonila hlavu mírně na stranu a upřela na Edru velké kulaté oči.

Edra už už očekávala, že místo odpovědi zavrká.

„Holoubci mátlu moc rádi,“ prohodila nakonec Kolumba bezelstně.

„Mátla je ale příšerně drahá, to se vám chce za ty vopeřence vyhazovat tolik peněz?“ pohoršila se Malena, která se na chvíli zapomněla soustředit na problém, který jí pomalu sklouzával po rameni. Kolumba se k ní otočila a Malena si všimla, že se jí v pohledu zalesklo cosi jako náznak rozhořčení.

„Jsou jako moje děti, tak jak bych jim mohla nedopřát to nejlepší? Starám se o ně celý život, všechny je znám už od vajíčka, spolu se sestrami jsme je pojmenovaly…“ Najednou se zarazila a prudce potřásla hlavou. „Ale promiňte, co já vám to tu vykládám! Počkejte, musíme to hned vyčistit, byla byste tak strašně moc laskavá a půjčila mi na chvíli svůj kabát, skočím s ním do prádelny, bude to jen momentík!“

Malena se skřípěním zubů odevzdala inkriminovanou část svého oděvu a žena s ní seběhla dolů po schodech, zřejmě do sklepa.

„Jdeme odsud,“ zavelela Ingerda a už by byla ze dveří, kdyby ji nezadržela Malena.

„To ani náhodou, přece si právě vodnesla moji uniformu, tu já tady nemůžu jenom tak nechat! Kdybych přišla na útvar bez ní, určitě by mě to, no, zdegradovali!“

„Nevím, jestli je to horší než to, co nás může potkat tady,“ zabručela Ingerda, která očividně nechtěla přiznat, že na Malenině námitce něco je.

„A já bych navíc hrozně chtěla ochutnat ty sušenky,“ ozvala se Edra. Přecházela po chodbě, prohlížela si po stěnách rozvěšené staré mapy města a obrazy bylin a — jak jinak — různých druhů holubů při rozličných činnostech. Nakonec se zastavila u schodiště a nasávala vůni linoucí se z druhého patra.

Najednou i Maleně a Ingerdě došlo, že od oběda nic nejedly.

„Dobře, ale pak hned půjdeme,“ rozhodla Ingerda.

Samozřejmě že nešly.

Madam Kolumba je pomalu ani nenechala promluvit, jak před ně v jednom kuse předkládala další a další talířky sušenek, krájeného ovoce, sklenice studeného i teplého mléka či šálky čerstvě navařeného morduňkového čaje. Dívky seděly v místnosti ve druhém poschodí, jejíž obvod zabíraly kuchyňské skříňky a příborníky, a užívaly si oné nečekané pohostinnosti vládkyně domu.

„A co vás sem vlastně přivádí?“ zahuhlala Kolumba, hlavu vraženou hluboko do jedné ze spíží.

Rozpačitě se na sebe podívaly. Malena se zrovna zakousla do dalšího makového koláčku a Ingerdin hltan momentálně zaplňoval lok mléka. Jen Edra proto mohla otevřít ústa a říct:

„Chtěly jsme se zeptat, jestli je ještě volný ten podnájem.“

Ze spíže se ozvala cinkavá rána a Edra ani nechtěla domýšlet, která část Kolumbiných zásob právě vzala za své. Vzápětí se domácí ocitla u stolu vedle nich, tvář rozzářenou.

„Skutečně?“ hýkla. „Opravdu? Neděláte si ze mě dobrý den?“

„Viděly jsme váš inzerát, a jelikož máme všechny rády zvířata, říkaly jsme si, že to bude to pravé,“ pospíšila si Edra. „U nás doma vždycky byla spousta králíků a slepic, tady Malena měla před Rituálem kočku a Ingerda…“

Zadívala se na kamarádku a uvědomila si, že vlastně neví, jak na tom Ingerda se zvířaty je. Ne že by si myslela, že je vyloženě nemá ráda, nikdo takový snad ani neexistuje, ale…

„… já jsem vždycky chtěla párek trdlolů, ale rodiče mi je nechtěli dovolit,“ uslyšela říkat Ingerdu. Překvapeně zamrkala — to o ní tedy nevěděla! „Jsou takoví maličcí a měkoučcí a strašlivě roztomilí,“ pokračovala Ingerda zasněně a tak láskyplně, že ji Edra vůbec nepoznávala. Pak jí ale výraz ve tváři ztvrdl. „Ale máma prohlásila, že jsem určitě alergická, a otec zase, že péče o ně by mě příliš odváděla od mých studijních povinností.“

„To jsou mi ale hlouposti!“ zvolala pobouřeně madam Kolumba. „Trdlolové jsou skoro jako holubi — velmi inteligentní a nenároční, a musím říct, že v něčem i lepší — například toho tolik nespořádají, a tak se po nich ani nemusí tolik uklízet.“

Zasmály se všechny kromě Maleny, jejíž uniforma stále ještě zcela neuschla.

„Navíc si s holuby výtečně rozumí,“ pokračovala Kolumba ve svém výkladu o trdlolech, Edra ji ale už neposlouchala. Její pozornost přitáhla vitrínka v jednom koutě místnosti, jejíž police byly napěchované jakýmisi drobnými předměty, snad krabičkami, nebo…

„To nemyslíte vážně!“ donesl se jí opět k uším Ingerdin hlas a nebylo poznat, jestli se z nějakého důvodu zlobí či je prostě jen v šoku. Edra strnula. Právě jí došlo, že by v tomhle prapodivném příbytku nejraději zůstala nejen na další jeden šálek čaje. A hned si taky uvědomila proč.

Vonělo to tu jako u nich doma.

Zadívala se na Ingerdu a všimla si, že se jí podivně třpytí oči.

„Holky, slyšely jste to? Já si tady budu moct pořídit trdloly!“

Ačkoli mohly Malenu takzvaně demokraticky přehlasovat, a tudíž nemusely na její názor brát ohled, něco takového by je ani ve snu nenapadlo. Jejich kamarádce přitom z tváře ani na chvíli nezmizelo ono nesmlouvavé „ne“. Pomocnou ruku jim nečekaně podala až Kolumba. V jeden moment na Malenu potutelně mrkla a spiklenecky pronesla:

„A nemusíte se bát, že mi budete muset něco vysvětlovat. Taky jsem byla mladá a vím, co takové krasavice zaměstnává ve dne… a někdy i v noci.“

Její poznámku očividně pochopila právě a pouze kysele se tvářící Malena, neboť se jí v tu ránu obličej rozjasnil, a tím bylo o věci rozhodnuto.

Dopis

Zíral do šedivé zdi. Podle stínu, který vrhala železná konstrukce postele, věděl, že do budíčku zbývá ještě alespoň půl hodiny. Chtěl vstát, vysunout zpod lůžka dřevěnou krabici s věcmi, najít její dopis a znovu si ho přečíst. Tím by ale vzbudil ostatní, a to si nepřál. Potřebovali se trochu vyspat, měli za sebou a ostatně i před sebou náročný den. A navíc zrovna nehořel touhou se s někým bavit.

Už ho znal zpaměti. Ale čím vícekrát ho četl, tím méně tomu, co v něm psala, rozuměl.

Nakonec se rozhodl vstát. Jen co se posadil a nohy přehodil přes vystouplý rám postele, zatočila se mu hlava. Připadal si snad ještě unavenější, než když nad ránem usínal, k smrti vyčerpaný po nočním cvičení.

Zhoupl se tělem na tvrdé matraci dopředu, pokusil se zvednout na nohy, kolena mu ale vypověděla službu a on se svezl na podlahu.

Tiše zaklel.

Tohle že je jeho povolání? Vždyť na to očividně vůbec nemá…

Stáhl si kolena pod bradu a chytil se oběma rukama za temeno.

Jistě, když mu Soudce oznamoval, že se stane válečníkem, považoval to za nejpřirozenější věc na světě. Měl pocit, že přesně k tomuhle celý jeho dosavadní život směřoval, je pro to vyvolený, je to jeho osud… a neříkal mu to tak ostatně i Soudce? Pamatoval si jeho obličej, když k němu během Proměny pronášel ta slova, svůj rozsudek: Keirane Ze samoty, stáváš se válečníkem královny! Tušil, že mu Soudce vybere právě toto povolání, moc si to přál a byl nadšený, když pochopil, že se těmi slovy jeho sen stává skutečností. Nebo možná…

Ten den pozdě večer o tom vyprávěl Edře, když seděli v Hranicích ve společné místnosti s desítkou dalších mladých lidí a veselili se, jako by už nemělo být žádné zítra. Nikdo na ně nedohlížel — většina rituánů kamsi zmizela a on jediný věděl, že mají plné ruce práce s… uklízením v rituální síni.

Zachvěl se i teď, jak seděl na dřevěné podlaze v jednom z vojenských baráků a malým okénkem v jeho kratší stěně sledoval nazlátlý východ slunce.

Pili spolu víno a on jí nakonec řekl, co ho o několik hodin dřív tolik vyvedlo z míry. Co ho tak vyděsilo — v Soudcových očích spatřil nespokojenost a zlobu. Je si jistý, že byly namířeny proti němu, a ví, čím si je zasloužil. Soudce mu to všechno přičítá za vinu, to, že svou sestru neudal už dávno předtím, hned jak zjistil, že se jí zmocnilo zlo, a že nezabránil Edře pronést očarovaný amulet až k Rituálu. Kdyby ho měla u sebe ještě v okamžiku, kdy jí chtěl Soudce vstoupit do hlavy a promazat vzpomínky, kdy se projevil její ochranný štít… Nikdo, ani sám Soudce nedokázal domyslet, co by zlá magie v amuletu způsobila.

A on, Keiran, tomu všemu mohl předejít, jen kdyby nebyl takový slaboch.

„Nic ti nevyčítám,“ zopakovala Edra tehdy už poněkolikáté a položila mu ruku na rameno. „Věřím, že jsi dělal, co podle tebe bylo správné…“

„Správné?“ opáčil Keiran a s odstupem času doufal, že se nerozbrečel. „Jak to mohlo být správné, když kvůli tomu, že jsem nic neudělal, někdo umřel? Co když se tomu dalo předejít? Co když to nebylo nevyhnutelné?“

Už si nepamatoval, co odpověděla. Edra sice před Soudcem uchránila jak sobě, tak jemu a Maleně s Ingerdou vzpomínky na předchozí život, s hustou mlhou způsobenou vínem ale ani ona nic nesvedla.

Vzpomínal si však na následující ráno, kdy ležel na zádech, zíral do stropu a přál si, aby nic z toho nebyla pravda. Aby celý tenhle nový život zmizel a on se mohl vrátit k těm nádherným dnům minulého roku, plným zahálky, kdy ho nic netrápilo a nemusel se o nic starat…

To, že si lže, mu došlo takřka okamžitě, což ho zdrtilo ještě víc. Vždyť předcházející měsíce pro něho představovaly jedno dlouhé utrpení — nejdřív Moreena v nemocnici, pak její podivné a podezřelé hodiny se Soudcem, a nakonec ten jeho nerozum, kdy jí nakoukl do pokoje, a…

Zlo.

Roztřásl se po celém těle. Tentokrát to ale netrvalo déle než pár vteřin. Místo děsu v něm zůstal jen neurčitý pocit prázdnoty.

Když na sebe o několik minut později ve společné převlékárně natahoval cvičební úbor, ticho kolem něj už vystřídaly hlasy ostatních vojáků z jednotky. Všichni působili odpočatě, vtipkovali a smáli se. Jako by žili úplně odlišné životy.

„Neuhodneš, o kom se mi zase zdálo,“ dloubl Keiranovi do boku vysoký, na ježka ostříhaný blonďák, který měl skříňku hned vedle. Než Keiran stačil odpovědět, mladý muž se široce usmál, přimhouřil oči, naklonil se blíž a Keiranovi nezbývalo než ho vyslechnout. Všechna líčení jeho snů byla variacemi na stále stejné téma a vždy v nich vystupovala jedna dlouhonohá kuchařka z vojenské kantýny. Jindy by Keiran jeho detailnímu popisu pravděpodobně naslouchal — proč to nepřiznat — s jistým zájmem, teď by mu ale nejraději jednu vrazil, kdyby tedy měl sílu zvednout ruku. Tak moc ho ten příval slov ubíjel.

Někdo na ně sykl, ať jsou potichu. Ve dveřích vedoucích na dvůr se totiž objevil jejich nadřízený, obrovský chlap, rozložitou postavou zabral takřka celý průchod. Nemusel říct ani půl slova — jeho vojáci věděli, že mají čas, jen dokud si neodplivne na zem. Což vzhledem k frekvenci, s jakou tak činil, věru příliš dlouhá doba nebyla. Mezi muži se o něm říkalo, že kdysi sloužil coby žoldnéř v Lardoze, jejíž vojáci — jak známo — plivnou na tělo každého zabitého nepřítele. Keiranovi to připadalo odpudivé a nehodno pravého vojáka, ale i kdyby toto a všechno další, co se o jejich veliteli vyprávělo, byla pravda, stejně by v něm vzbuzoval respekt — pro své šermířské umění.

V jednotce jich bylo dvaatřicet. Na začátku dne se vždy losem rozdělili do skupinek po osmi a pouze s krátkou přestávkou na oběd se celý den věnovali jízdě na koni, boji se zbraněmi na blízko, lukostřelbě a vytrvalostním a silovým cvičením. Po západu slunce na ně ale často čekaly další úkoly, které je měly připravit na pohyb a práci v takzvaně ztížených podmínkách.

Prvních čtrnáct dní v táboře se Keiran cítil velmi dobře. Připadalo mu přirozené, že musí poslouchat rozkazy, a ani s brzkým vstáváním neměl problémy. Ty přišly až po týdenním předem neohlášeném výjezdu, kdy s vaky naplněnými pouze nejzákladnějším vybavením prochodili snad celé pohoří, na jehož úpatí se tábor nacházel. Většinu času přitom spali pod skalními převisy a živili se pouze tím, co si nasbírali nebo ulovili.

Po návratu do tábora Keirana poprvé napadlo, že nerozumí tomu, čeho se to v posledních dnech účastnil, a hlavně proč. I když podobné myšlenky sdílel s několika dalšími — ale zdaleka ne všemi — vojáky, za velitelem se odvážil zajít jen on. Po několik minut trvajícím monologu nadřízeného nakonec přijal jeho vysvětlení, že čím více podobných misí absolvují, tím budou připravenější na reálné bojové podmínky.

Rozhodl se nad tím nepřemýšlet a najednou mu život připadal jaksi snesitelnější.

Keiranově osmičlenné skupince bylo určeno začít dnešní výcvik ve stájích na kraji tábora. Vyšli od svého baráku na západ po prašné cestě a minuli dobrou desítku stejných budov, jejichž strohost a v jistém slova smyslu primitivnost podle Keirana dobře souzněla s povahou velké části tamější osádky.

Hleděl na skalnatá úbočí pohoří Monsee-an, strmě stoupající po jejich pravici až ke špičatým vrcholkům, a v hlavě se mu onen obraz neustále překrýval vidinou mírných kopců kolem Kiarmoru porostlých hlubokými lesy. Něco se v něm zachvělo a on se zastyděl.

„Tys už o tom požáru taky slyšel?“

Skoro nadskočil leknutím. Voják vedle na něho upíral oči tak naléhavě, až Keiranovi připadalo, že mylná odpověď bude znamenat jeho okamžitou smrt. Proto raději nehodlal přiznat, že už od odchodu z baráku má hlavu plnou vlastních myšlenek a nemá páru, o čem si povídají ostatní.

„Říkaj, že si ho založili sami, jenom aby to mohli hodit na ty, no, na ty separatisty,“ zašeptal kdosi další.

„Jo, a kdo to jako říká?“ vmísil se do hovoru ještě někdo jiný.

„No přece… já nevím, slyšel jsem to vod různejch lidí.“

„Vždyť pro to nejsou žádný důkazy!“ ozval se další hlas, nebo to možná byl ten, který se prvně obrátil na Keirana. „Se taky trochu zamysli, než uvěříš všemu, co slyšíš!“

„No jo, já jako přemejšlím, ale myslej si to přece úplně všichni!“

Naštěstí brzy dorazili ke stájím a Keiran nebyl nucen se do jejich rádoby diskuse vložit. Cvičitelé už koně vyvedli; jakmile přišli blíž, zpozoroval Hřivnu, kterou na provaze vodil mladý vytáhlý kluk. Sotva Hřivna uviděla Keirana, poskočila na zadních a za doprovodu cvičitele vyrazila ke svému pánovi.

„Čau, Keirane, jak se daří?“ zeptal se mladík. Mohl být asi tak stejně starý jako on, měl ale nezvykle čisté a dalo by se říct krásné rysy, které ho činily mladším. To Keiran se svými předčasnými vráskami a šermířskými schopnostmi připadal ve výcvikovém táboře mnohým, kdo ho neznali, poněkud nepatřičně. Keiran se po dlouhé době usmál a poplácal Hřivnu za uchem.

„Andene, přiveď koně!“ dolehl k nim velitelský hlas.

Oba muži se na sebe jen posmutněle usmáli. Než je osud svedl dohromady v tomto táboře, znali se jen od vidění z ulic Kiarmoru. Anden byl také účastníkem městských lukostřeleckých soutěží, na které se Keiranovi nikdy kvalifikovat nepodařilo. Jeho přítomnost zde Keirana zvláštním způsobem uklidňovala a dodávala mu pocit, že ne všechno z jeho dřívějšího života a domova je definitivně ztraceno. Bohužel toho spolu za měsíc a půl, které tu už strávil, mnoho nenamluvili — přísný režim tábora jim to neumožňoval.

Kéž by tak mohl s někým mluvit o tom, co bylo…

„Na dráhu, a rychle!“

Spolu s ostatními začal Keiran rozestavovat na oplocené prostranství vedle stájí překážky — dřevěné kůly, kusy rozbitých povozů, železné tyče, sudy a další harampádí, které se ve vysokých hromadách povalovalo po okolí. Když sem přišel poprvé, myslel si, že se ocitl na skládce. Hřivnu tu nechal jen s největším sebezapřením a až poté, co mu Anden osobně slíbil, že se o ni bude starat jako o vlastní.

„Keirane, přines sem nějakou tyč, ať se to podepře!“

Bez přemýšlení poslechl. Rozhlížel se, když ale žádnou vhodnou nenašel, vypravil se nazdařbůh mezi hory odpadků. Po chvilce pátrání o ni málem zakopl; popadl ji oběma rukama a s námahou zvedl do náručí.

Proč vlastně tohle všechno…

Prudce se ohlédl. Měl pocit, že za ním někdo stojí. Zůstal bez hnutí stát, než mu začaly dřevěnět ruce. Zaklel. Železo s hlasitým břinknutím dopadlo na kamenitou zem. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl. Ztěžka dosedl na ocelovými pláty pobitou bednu povalující se u stezky a pevně si stiskl oči konečky prstů.

Zcela se té temnotě v sobě poddal.

Věž mágů

Vysokých 19

Branʼdal-mor

6. srpna, r. v. m. 389

Milý bratříčku,

předně bych se Ti chtěla moc omluvit, že jsem se tak dlouho neozvala. Měla jsem toho prostě poslední dobou hodně. Vím, je to už strašně dlouhá doba, co jsme se neviděli… taky se Ti tak stýskalo? Vidím před sebou Tvůj obličej, jako bych Tě naposledy viděla teprve včera!

Velice ráda bych se s Tebou setkala, bohůmžel to ale není možné. Soudce mi totiž zařídil místo tady ve Věži mágů, kde teď načerpávám síly k další fázi studia, která bude podle Něho náročnější než to, co jsem absolvovala doteď. Vzpomínáš určitě na mé lekce s Ním? Daly mi nekonečněkrát víc než kdysi na škole hodiny praktické magie s profesorem Sivoklíčkem. Pamatuješ, jak jsem na něj pořád nadávala, ne? Až po setkání se Soudcem jsem pochopila, v čem magie skutečně spočívá.

I tak se popravdě trochu bojím, ale On mě uklidňuje a říká, že to zvládnu a že mi bude pomáhat, aby se ze mě stala nejlepší bojová čarodějka, jakou kdy svět spatřil. A já Mu věřím.

Keirane, mám pocit, že jsem nikdy nebyla odhodlanější vzít svůj život pevně do rukou. Cítím se svobodná a připravená jít dál a nepřemýšlet nad tím, co bylo. A i když se zamyslím, nenapadá mě moc věcí, nad kterými bychom si měli lámat hlavu a donekonečna přemítat, jestli jsme se náhodou nedopustili nějakých chyb. Alespoň já se se svou minulostí vyrovnala a nechci se k ní vracet.

Přesto ale zbývá několik drobností, a to je taky hlavní důvod, proč Ti píšu. Jak jsem se nedávno dozvěděla, stal ses válečníkem královny. Gratuluju! Ačkoli mě to nepřekvapuje, Tobě kromě toho šermu nikdy nic moc nešlo. Ale to je teď vedlejší.

Hlavní důvod, proč Ti píšu tento dopis, je však něco jiného. Zjistila jsem totiž — a teď se drž, bratříčku —, že naši rodiče jsou pravděpodobně stále naživu.

„Keirane, co se tam flákáš? Tu tyč!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Trojice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.