Zápisky z Afghánistánu

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Karel Rožánek

Karel Rožánek: Zápisky z Afghánistánu – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2022

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

© Karel Rožánek, 2022

Photos © Lukáš Roganský, 2022

ISBN tištěné verze 978-80-264-4334-6

ISBN e-knihy 978-80-264-4352-0 (1. zveřejnění, 2022) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-4353-7 (1. zveřejnění, 2022) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-4351-3 (1. zveřejnění, 2022) (ePDF)

Všem spojeneckým vojákům a civilním pracovníkům, kteří v Afghánistánu v letech 2001 až 2021 sloužili nebo pracovali.

Úvod

Co se vlastně v Afghánistánu v létě roku 2021 stalo? Tálibán zde nečekaně a bleskově dobyl celou zemi včetně Kábulu i vzpurného Pandžšírského údolí. Ptal jsem se sám sebe, co se vlastně v Afghánistánu událo. Byl to čestný odchod, nebo naopak: prostě porážka? Je to pro Afghánistán a naše spojence naprosto ztracených 20 let, nebo jsme tam jako Západ nějaké hodnoty přinesli? Bylo dobré tam investovat miliardy a miliardy dolarů? Nebylo to zbytečné? Tato kniha je pokusem najít alespoň nástin odpovědí.

Válku v Afghánistánu proti Tálibánu mohli vyhrát pouze samotní Afghánci. Taková byla strategie Spojených států a NATO v této zemi, proto cvičili a vyzbrojili místní armádu. Bohužel, Afghánci se rozhodli jinak. Měl jsem pocit, že afghánská armáda chce za svoji zemi bojovat. Ale stalo se něco jiného. Myslím, že tuším co. Obyčejní lidé toužili pouze po jediné věci – po míru. A po odchodu spojenců ze země se jim zdálo, že úplný klid zbraní dokážou zajistit jenom bojovníci Tálibánu, ne zkorumpovaní vládní úředníci, kteří rozhodovali, kam půjdou miliony dolarů ze západní pomoci.

Nevěřím ale, že by přítomnost koaličních vojáků v místních lidech nic nezanechala. Pomoc zemědělcům, výstavba škol, projekty na podporu místních podnikatelů. Přesvědčuje mě o tom třeba i statečnost afghánských žen, které dokázaly v Kábulu proti nastupující vládě Tálibánu demonstrovat. Nebály se ani ozbrojenců s ostře nabitými zbraněmi.

Přál bych Afghánistánu mír, který místní lidé už konečně tolik chtějí. V této krásné zemi se válčí nepřetržitě od roku 1979. Po pokračujících teroristických útocích bojovníků Islámského státu a Al-Káidy, kterým vládní hnutí Tálibán zřejmě nikdy nedokáže úplně zabránit, se ho však zatím Afghánci bohužel zřejmě tak brzy nedočkají.

Kapitola první
Poprvé do Afghánistánu

Rok 2005

Byla polovina června roku 2005. Letiště Praha-Kbely. Vojenským speciálem, ruským dopravním letadlem 154, jsem poprvé cestoval do Afghánistánu. Letadlo nemělo žádné luxusní vybavení, bylo to podobné jako letět byznys třídou s jídlem a pitím, tehdy včetně alkoholu. Navíc v letadle pro 300 pasažérů cestovalo pouze několik desítek lidí, kteří byli součástí české delegace, každý z nás měl tedy pro sebe celou trojici sedaček. Takže docela luxusní let. Čekala nás návštěva českých vojáků na letišti v Kábulu a na základně u města Feyzabád, v provincii Badachšán na severu země.

Byli jsme součástí delegace tehdejšího ministra obrany Karla Kühnla a několika českých poslanců a senátorů. Vůbec jsem netušil, co mě čeká. Nechtěl jsem být nutně za hrdinu, který reportuje z válečné oblasti, ale lákalo mě poznat novou zemi spojenou s trochou nebezpečí. Na rozdíl od Iráku se navíc Afghánistán zdál čtyři roky po jeho obsazení Američany relativně klidnou a stabilní zemí. A tehdy to tak skutečně bylo. Samozřejmě se mohlo přihodit něco nepříjemného a nebezpečného, pravděpodobnost takových událostí však v oné době nebyla vysoká.

Ruský dopravní stroj s českými výsostnými znaky, v němž jsme cestu absolvovali, nezvládl doletět do Kábulu přímo, a proto musel dotankovávat na letištích v Kazachstánu, Uzbekistánu nebo Turecku. Při mém prvním letu jsme palivo doplňovali na vojenském letišti v kazašském Uralsku. Během tankování muselo být letadlo prázdné. Vystoupili jsme tedy ven a místní kazašská armáda nás nechala stát nedaleko letadla. Z Kazachstánu do Afghánistánu to už pak bylo pouze několik hodin letu. Vidím to jako dnes, protože jsem se tam opravdu těšil.

Do Kábulu jsem s delegací českých politiků a vojáků poprvé přiletěl 18. června 2005. Doslova mě nadchla jiná příroda a pak zvláštní vůně té země. Cítil jsem z ní vyprahlý písek a suchý prach – tu specifickou vůni asi nedokážu přirovnat k ničemu, co jsem do té doby poznal. Afghánské hlavní město leží skoro ve dvoutisícové nadmořské výšce. Z vojenské základny KAIA (zkr. Kabul International Airport) na kábulském letišti tak bylo vidět strmé štíty ostře řezaných hor.

Sloužilo tu tehdy pouze 15 českých vojáků: kromě letištních meteorologů zejména pyrotechnici. Jejich nejdůležitějším úkolem byla likvidace minového plotu okolo hangárů a přistávací dráhy. V Kábulu mívala sovětská armáda hlavní skladiště a překladiště zbraní a tento minový plot měl Sovětům zaručit absolutní bezpečnost. Kromě toho čeští vojáci likvidovali i nevybuchlou starou munici.

Mé první natáčení v Afghánistánu se podobalo safari. Člověk musí točit to, co vidí. Jediné, co jsem tehdy věděl, bylo, že musím udělat jakoukoliv reportáž. Bylo úplně jedno o čem, hlavně že bude z Afghánistánu. Tisková služba generálního štábu české armády v té době ještě neměla moc zkušeností a její příslušníci nevěděli, co novináře zajímá a kolik času je potřeba k pořízení jedné televizní reportáže. Takže se dá říct, že první natáčení proběhlo zcela nepřipravené. Vojáci se starali hlavně o české důstojníky a politiky, kteří za nimi do Afghánistánu přijeli. Novináři je příliš nezajímali.

Ke kontingentu pyrotechniků, s nimiž jsme natáčeli jako s prvními, jsme se dostali asi hodinu před západem slunce. Dva z nich byli už připraveni k rozhovorům. Nikdo ovšem nechápal, že jako televize potřebujeme mít i záběry jejich práce. S tím, že je budeme snímat v akci, tak nikdo ani trochu nepočítal. Ne že by nechtěli nebo nebyli ochotní, jen prostě neměli zkušenosti.

Měl jsem tehdy obrovské štěstí, protože mezi těmito pyrotechniky působil i můj kamarád, spolubydlící z koleje a spolužák z Fakulty sociálních věd Karlovy univerzity Ondřej Tichý. Po dokončení školy se na rozdíl ode mě nestal novinářem, ale profesionálním vojákem. Naše setkání bylo velmi přátelské a oba jsme z něj měli radost, protože jsme se od školy neviděli. Já byl ale určitě nadšený o trochu víc, protože Ondra jako vystudovaný novinář velmi dobře chápal, co přesně potřebuji. Přemluvil tedy čtyři své kolegy, aby do toho šli s námi.

Vzali jsme pyrotechnické vybavení a terénní auto a vyrazili na místo jejich práce. V té době právě likvidovali zmiňovaný sovětský minový plot. A já jsem tam s nimi natočil svůj první rozhovor z Afghánistánu. Popisovali v něm, co je onen minový plot vlastně zač. Sověti ho vybudovali v 80. letech jako ochranu strategického kábulského letiště. Byl 20 kilometrů dlouhý a 3 kilometry široký. V té době ho čeští pyrotechnici už z šedesáti procent vyčistili, ale necelá polovina ještě pořád zbývala dodělat. Natočili jsme také, jak hledají munici a kam ji vozí.

Celé se to navíc odehrávalo na okraji letiště, kousek od nás měla svá stanoviště afghánská policie a stály tam první domy místních Afghánců, čehož jsem hned využil. Nenatočil jsem tedy jen svoji první reportáž o českých vojácích v zemi, ale získal navíc i první záběry reálného Afghánistánu. Země, která mě vyloženě nadchla a začala neuvěřitelně přitahovat.

Z Kábulu jsme posléze přeletěli do Feyzabádu. Letěli jsme dopravním strojem C-130 Hercules turecké armády, protože na malou horskou přistávací dráhu, kam jsme mířili, by se náš dopravní letoun TU-154 nedostal. Dráhu zde v 80. letech postavila z ocelových plátů sovětská armáda. I tak bylo tehdy přistání na ní pro nás poněkud dobrodružné. Turecký pilot udělal chybu, naletěl k přistávací dráze z druhé strany a při přistávacím manévru utrhl kolo. Kromě nepříjemného zážitku měla tato příhoda ještě jeden důsledek. Česká delegace nemohla odletět zpět tak brzy, jak bylo původně plánováno, a nevěděli jsme, jak dlouho budeme muset ve Feyzabádu zůstat. Nám s kameramanem Liborem Ungermannem to ale zase tolik nevadilo. Byl před námi celý den a my měli pochopitelně radost, že můžeme točit.

Provinční rekonstrukční tým Severoatlantické aliance ve Feyzabádu tvořili kromě Čechů ještě němečtí a dánští vojáci. Česká jednotka, za kterou jsme přiletěli, měla jediný úkol: chránit základnu, spojenecké konvoje i pracovní vyjížďky německých a dánských specialistů k místním Afgháncům. Velel jim tenkrát Miroslav Vybíhal, s nímž jsme se v Afghánistánu po tomto prvním setkání potkali ještě mockrát. Voják menší postavy, nakrátko střižené vlasy, sympatický obličej bez vousů. To bylo pro české vojáky dost neobvyklé, protože většina z nich si během půlroční mise nechala narůst plnovous.

Druhý den, kdy jsem v Afghánistánu točil, nás obklopovalo úplně jiné prostředí než den předtím. Ocitli jsme se v údolí sevřeném horami – vysoké štíty čnící až několik tisíc metrů nad strmými údolími a krásně modrými řekami. Samotný Feyzabád leží v nadmořské výšce více než 1200 metrů.

Ani mi tím pádem příliš nevadilo, že i když byl tehdy v Afghánistánu relativní klid, nemohli jsme opustit základnu, a to ani v doprovodu vojáků. Na něco takového jsem nebyl z balkánských misí, kam jsem jezdil natáčet české vojáky přes deset let, od roku 2001 až do roku 2011, zvyklý. Všechen materiál jsme tak z bezpečnostních důvodů museli udělat a natočit v chráněném areálu vojenské báze. Měli jsme štěstí, že na základně pracovali místní Afghánci, se kterými jsme si mohli promluvit a udělat s nimi, když nám na to kývli, i krátké rozhovory.

A tak jsem v Afghánistánu natočil své první rozhovory s místními lidmi. Všichni to byli Tádžikové. Právě Tádžiků žije totiž v Badachšánu, v provincii v severním Afghánistánu, jejímž hlavním městem je Feyzabád, nejvíce. Tádžikové jsou v Afghánistánu po Paštunech druhou nejpočetnější skupinou. Dalšími obyvateli jsou zde Hazárové, potomci Mongolů, jediní šíitští muslimové v zemi. Všechny ostatní národy a národnosti jsou sunnité. Svoje enklávy tu pak mají ještě také Uzbeci a Turkmeni.

Nakonec jsme nasbírali dost materiálu, abychom po návratu do Česka odvysílali zajímavou reportáž o českých vojácích a jejich práci v Afghánistánu a o postoji místního obyvatelstva, které k nim tehdy bylo hlavně na severu země velmi přátelské.

Přestože jsme počítali s tím, že se v oblasti zdržíme jen jeden den, návrat se ten den nekonal. Turkům se totiž ulomené kolo nepodařilo opravit a kvůli špatnému počasí mohl náhradní díl přiletět s helikoptérou ze základny v Kundúzu až druhý den. Neplánovaně jsme tedy ve Feyzabádu zůstali i přes noc. Naši výpravu, kterou tvořili ministr obrany, poslanci, senátoři a novináři, ubytovali vojáci na kavalcích v zelených vojenských stanech z těžké syntetické tkaniny, která nepropustila vodu a docela i udržela teplo. Ve stanu pro zhruba dvacet lidí pak každý z nás dostal deku a spacák. Naštěstí byl červen a teplo.

Navíc tehdy na spojeneckých základnách ještě neplatil suchý zákon, takže Němci měli ve své kantýně i pivo. Nám novinářům se to líbilo a střihli jsme si skvělý mejdan pod štíty hor na severu Afghánistánu. To se jen tak nezažije. Pili jsme německé plechovkové pivo a povídali si s vojáky o životě v Afghánistánu. Němci tenkrát nechtěli, abychom jim za to pivo platili. To ale udělali chybu, protože nevěděli, jak nám bude chutnat. Vypili jsme jim během jednoho večera zásoby skoro na celý týden. Tím jsme před odletem domů udělali za touto první afghánskou výpravou bohulibou tečku.

Kapitola druhá
Znovu do Afghánistánu

Rok 2006 I

Na místa mé první návštěvy Afghánistánu, tedy do Kábulu a Feyzabádu, jsem se vrátil i o rok později, v září 2006. Když jsem tam byl o 14 měsíců dříve, vypadalo to – a můj pocit to tehdy jen potvrzoval –, že se tato země vydá mírovou cestou. To se ale v roce 2006 začalo měnit. Během tohoto roku padlo v Afghánistánu v bojích s povstalci a při teroristických útocích přes stovku koaličních vojáků. Počet útoků na spojenecké síly se v roce 2006 oproti roku 2005 zvýšil až čtyřnásobně. Mezi afghánskými vojáky, policisty i civilním obyvatelstvem si v té době boje a teroristické útoky vyžádaly už přes čtyři tisíce mrtvých.

Na letišti v Kábulu bylo změnu cítit hned po příletu. Ani čeští pyrotechnici už skoro vůbec nelikvidovali miny a další munici, která tu zůstala po sovětské armádě. Hlavní náplní jejich práce se stala likvidace nástražných výbušných náloží v afghánské metropoli. Objevil se také dosud nevídaný jev: raketové útoky z okolních hor na základnu v Kábulu. V roce 2006 se zkrátka bezpečnostní situace z pohledu koaličních jednotek zásadně změnila. Začala regulérní asymetrická válka[1] s bojovníky Tálibánu.

Největší hrozbou pro místní armádu, policii a spojenecké jednotky se staly útoky sebevražedných atentátníků. Válka v Afghánistánu se začala znovu rozhořívat. Situace se začala podobat tomu, čemu tehdy čelily jednotky Spojených států v Iráku. Zvýšené napětí a stoupající počet napadení spojeneckých jednotek pocítili i čeští vojáci na severu Afghánistánu, za kterými jsme letěli i tentokrát.

Náš přesun do Feyzabádu zajištovala německá Luftwaffe. Němci totiž v severním sektoru veleli všem spojeneckým jednotkám. Přelet německými vrtulníky ve mně umocnil silný dojem krásného Afghánistánu plného protikladů. Do Feyzabádu jsme letěli z Mazáre Šarífu přes Kundúz. Něco tak nádherného jsem do té doby nikdy nezažil. Letěli jsme s německou posádkou vrtulníkem Puma, jehož zadní výklopné dveře byly během letu otevřené pro střelce s těžkým kulometem. Naskytly se nám tak dechberoucí výhledy. Přelétávali jsme přes několikatisícové horské štíty strmým a hodně úzkým údolím řeky Amudarji. Na srázech bylo vidět místní vesnice, pasoucí se ovce a koně. Němečtí piloti museli neustále stoupat nebo klesat. Hory, příkré srázy, zpěněná řeka, afghánské vesnice a políčka. Obrovský zážitek, který ještě znásobila má slabost pro historii. Právě přes tuto řeku, přes Amudarju, která se řecky jmenuje Oxos, totiž před více než dvěma tisíci lety pochodovaly makedonské oddíly Alexandra Velikého. Řecký dobyvatel se svým vojskem tady pronásledoval satrapu Béssa, který zavraždil posledního perského vládce Dareia III. Celý let nad územím, kterým kráčely dějiny, trval několik hodin a dobrovolně podepíšu, že jsem si užil každou minutu.

Během roku, co jsem v severním Afghánistánu nebyl, se toho hodně změnilo i v okolí Feyzabádu. I tady, stejně jako v Kábulu, neznámí bojovníci opakovaně útočili na vojenskou základnu raketami. I tady byly konvoje spojeneckých sil ohrožovány podomácku vyrobenými výbušninami, které na ně chystali tálibánští bojovníci.

To, že se to stávalo v jižním Afghánistánu nebo v okolí hlavního města Kábulu, se zdálo být pochopitelné, Tálibán tam totiž stále měl mnoho příznivců. Místní horská údolí v Badachšánu ale nikdy úplně neobsadila ani sovětská armáda, ani tálibánští bojovníci. Proč tedy začalo útočit na spojenecké síly místní tádžické obyvatelstvo? To není jednoduché vysvětlit. Spojenecké síly svým způsobem sebraly práci místním vojenským velitelům, kteří si nechávali platit od místních lidí za ochranu. Taková praxe ale s příchodem koaličních jednotek skončila. Tito místní velitelé, tzv. warlordi, v minulosti zaměstnávali desítky bojovníků, kteří neuměli nic jiného než válčit. A najednou neměli práci. Takže za zmíněnými útoky mohli stát právě tito lidé. Prostě vzkaz místním Tádžikům, který měl vyslat jednoznačnou zprávu: pod spojeneckými vojáky nejste v bezpečí. Bezpečnost vám dokážeme zajistit pouze my.

Navíc spojenečtí vojáci hned od začátku tvrdě vystupovali proti obchodu s drogami. Afghánistán je největším producentem opia, z nějž se vyrábí heroin pro západoevropský i americký trh. Místní farmáři si tak pěstováním máku přišli na slušné peníze. Jenomže zásahy spojeneckých i místních vládních jednotek učinily takovým obchodům přítrž.

Právě o útocích na spojenecká vojska a jejich příčinách jsem s českými vojáky natočil svoji další afghánskou reportáž. Během několika měsíců roku 2006 na základnu 3. českého kontingentu ve Feyzabádu dvakrát zaútočili neznámí útočníci raketami. Český konvoj také jednou ohrozila exploze podomácku vyrobené výbušniny. Takto mi tento útok popisoval jeden z vojáků, Jiří Daneš: „Jeden až dva metry nám před autem najednou něco vybuchlo. Mělo nás to úplně smést ze svahu do údolí. To se jim nepovedlo. Nikomu z nás se nic nestalo, pouze nám úplně zničili auto.“

To, že za těmito útoky můžou stát vojenští velitelé, mi na kameru přímo v Afghánistánu potvrdil tehdejší šéf Vojenského zpravodajství Miroslav Krejčík: „Probíhají tady boje o moc mezi těmito územními kmenovými vůdci, kteří těží z toho, co je pro Afghánistán nejhorší, což je tedy otázka ohromné produkce drog.“ Jeho slova potvrdil i místní představitel vlády ve Feyzabádu Bašír Aslámí: „Třicet let tady byla občanská válka a mnoho lidí má stále zbraně. Někteří bývalí vojenští velitelé na válce hodně vydělávali, a proto si nepřejí mír.“

Tehdy jsem netušil, co vyostření situace bude znamenat pro můj profesionální novinářský život. Důsledek byl ovšem jasný: v dalších letech, kdy se boje v Afghánistánu rozhořely naplno, jsem začal být v této zemi stále častěji a častěji.

1 Asymetrickou válkou se označuje bojový konflikt, kdy se síly válčících stran výrazně liší. Mají také jinou strategii a taktiku. Slabší strana, která nemůže svého protivníka porazit, používá opotřebovávací taktiku: chce vyčerpat silnějšího nepřítele, aby se snížila jeho vůle dál v bojích pokračovat.

Kapitola třetí
Češi v operaci Trvalá svoboda

Rok 2006 II

Rok 2006 byl pro mě klíčový ještě kvůli jedné zásadní věci. Jako jeden z mála českých novinářů jsem se v říjnu tohoto roku dostal na základnu Prostějov na letišti Kandahár v jižním Afghánistánu k českému kontingentu speciálních sil. Ty se sem vrátily podruhé od roku 2004. Obě tyto mise byly de facto prvním bojovým nasazením české jednotky do přímých bojů od konce druhé světové války. Sto dvacet elitních vojáků z 601. skupiny speciálních sil tu společně s Američany bojovalo proti Tálibánu tím, že aktivně vyhledávali jejich bojůvky, které pak likvidovali.

Z Prahy jsme letěli vojenským dopravním letounem přímo na letiště v Kandaháru. Z bezpečnostních důvodů, kvůli hrozbě raketového útoku na přistávající letadlo, jsme cestovali brzy ráno. Jednalo se o mou první návštěvu jižního Afghánistánu, který byl úplně jiný než horské provincie na severu země: nic než plochá nekonečná žlutá poušť s hliněnými domečky. Už od rána zde teploty dosahovaly velice vysokých čísel a ve vzduchu bylo navíc obrovské množství prachu. Šátek, kterým jsem si kryl ústa a tvář, se od té doby stal mojí povinnou výbavou při afghánských cestách. A to kvůli jedné zásadní věci. Ve vzduchu tam totiž nepoletuje jenom hodně prachu, ale taky velké množství mikroskopických částic lidských a zvířecích fekálií. V Afghánistánu totiž nefunguje kanalizace a místní často vykonávají potřebu přímo na zem. Slunce a vítr pak udělají svoje. Vzduch je tedy de facto plný exkrementálního spadu, který může způsobit dýchací obtíže nebo přímo nebezpečné nemoci, jako jsou chlamydie, jejichž bakterie napadají plíce nebo oční spojivky. Já jsem měl díkybohu štěstí a tato zkušenost mě v Afghánistánu minula.

V Kandaháru mě překvapilo velké množství americké bojové techniky, hlavně vojenských vrtulníků Black Hawk a Apache. Při svých prvních cestách do Afghánistánu jsem jich nikde tolik neviděl. To bylo známkou skutečnosti, že se poprvé od roku 2001 začíná do Afghánistánu zase vracet regulérní válka s Tálibánem.

Nová situace zřejmě přispěla k tomu, že se změnil i přístup českých vojáků k nám novinářům. Začali nám totiž poskytovat exkluzivní informace i exkluzivní záběry. Právě v Kandaháru se začalo poprvé otevřeně mluvit o sílícím Tálibánu.

Hned po příletu nám vojáci na krátkém brífinku sdělili, že proti spojeneckým silám teď stojí podle zpravodajců koaličních tajných služeb asi 4000 dobře vyzbrojených a vycvičených tálibánských bojovníků, odhodlaných za svoji věc bojovat i umírat. Tyto fanatické válečníky ještě navíc efektivně posilují jednotky tzv. víkendových válečníků, což jsou dobrovolníci jak z afghánských oblastí, tak i ze sousedního Pákistánu.

České speciální jednotky měly na základně v Kandaháru oddechovou zónu, tedy místo v relativním bezpečí obrovské spojenecké základny, která nebyla v přímém ohrožení každodenního útoku. Mohli se tu pořádně vyspat, najíst a nabrat sil. Jejich bojová základna, tzv. firebase, pak ležela asi 200 kilometrů vzdušnou čarou severně od Kandaháru. Tady hrozily střety s Tálibánem v podstatě každý den, vojáci tu žili v polních podmínkách. Základna se jmenovala Anakonda a právě v jejím okolí bojovali čeští a spojenečtí speciálové s Tálibánci, často v extrémních horských podmínkách. V roce 2006 bylo ale ještě nemyslitelné, abych se na tuto základnu mohl dostat. Velitel speciálních sil z Prostějova Ondrej Páleník to považoval za velké a zbytečné riziko, které by mohlo ohrozit nejenom životy nás novinářů, ale i jeho vojáků. Ti by se o nás totiž na výpravě museli starat a chránit nás.

Ondrej Páleník přesto jako jeden z prvních českých vojenských velitelů pochopil, že je třeba veřejnost doma otevřeně informovat o tom, co se začalo v Afghánistánu dít. I když jsme natáčeli jenom na základně v Kandaháru, Ondrej Páleník pro nás měl už tehdy své bojovníky připravené k rozhovorům. A co bylo taky velmi důležité, dostali jsme exkluzivní natočené záběry přímo z bojových operací. Na těch byli vidět čeští vojáci v regulérní válce. Sice jsme jejich zveřejnění museli zdrojovat, aby diváci nenabyli pocitu, že jsme tyto záběry natočili sami, nicméně materiál natočený samotnými příslušníky speciálních sil posunul moje reportáže víc k afghánské realitě.

Ukazoval jsem v nich třeba těžce ozbrojené land rovery nebo hummery, jak odpovídají palbou na útok Tálibánu. Vypadalo to jak z akčního filmu, ovšem byla to děsivá realita. Na každém autě byl těžký kulomet, jeden lehký kulomet, granátomet, minomet a protitankové střely RPG. Vybavuji si, že když se všechny tyto zbraně daly do práce, obrněný vůz se tak zvláštně houpal. I to mohli čeští diváci vidět poprvé na vlastní oči právě díky našim reportážím. Češi mohli také vůbec poprvé sledovat záběry českých speciálů na bojových koních, které se jim na jihu Afghánistánu velmi osvědčily. Na záběrech bylo vidět, že se do země vrátila tvrdá a nekompromisní válka, o níž spousta lidí u nás doma neměla ani ponětí. Postupně o ní ale začali otevřeně mluvit nejenom američtí, ale i čeští vojáci. A právě tam, v Kandaháru, jsem měl poprvé pocit, že se ze mě stal válečný zpravodaj.

Byl to ale jenom pocit, protože na to, až se stanu opravdovým válečným reportérem, jsem si musel ještě rok počkat. Sice jsem do České republiky přivezl zajímavé reportáže, ale všechny záběry z bojů pocházely od samotných vojáků.

Stejný postup, tedy kombinaci exkluzivních a zajímavých rozhovorů s vojenskými záběry, jsem použil v prosinci roku 2006, po návratu druhého kontingentu speciálních sil z Afghánistánu domů do Česka. Jako jediný z českých novinářů jsem se tehdy směl zúčastnit jejich slavnostního nástupu v Prostějově.

Za tuto bojovou misi dostal právě Ondrej Páleník a jeden z jeho velitelů bojové roty Bronzovou hvězdu, vysoké americké vyznamenání, které může za statečnost v boji udělit pouze prezident Spojených států. Na místě jim je osobně předal tehdejší americký velvyslanec Richard Gaber. O českých vojácích mluvil s respektem a uznáním: „Odvedli v nebezpečném Afghánistánu skvělou práci, zaslouží si to, jsou opravdu velmi dobří.“ Reakce velitele speciálních sil Ondreje Páleníka, kterému jeho muži přezdívají Hombré, byla tehdy hodně týmová: „Budu ji sice nosit jenom já, ale jsem hrdý na moje vojáky, protože těm patří především, kousíček té hvězdy patří každému jednomu z nich.“

O vojenském umu tehdejších českých vojáků vypovídal i jeden zásadní údaj. Během půlroční mise provedli proti Tálibánu několik desítek bojových operací a zlikvidovali stovky povstalců. Během tvrdých bojů byli přitom zraněni pouze 3 čeští vojáci.

Měl jsem radost, že můžu jednoho z nich vyzpovídat na kameru. Poprvé v životě jsem natáčel muže, který utrpěl zranění v opravdovém boji. Na kameru mi popisoval, co se stalo, když jeho land rover zasáhla protitanková střela RPG. Že nejdřív přišla obrovská rána, pak silná tlaková vlna, střepiny mu na dvou místech zacinkaly o helmu. I když byl zraněný v obličeji a na ruce, dál pokračoval v boji. Tak, jak to má naučené z každodenního výcviku. On sám to popisoval takto: „Odešel jsem ke svému kulometu, ke svému vlastnímu autu a bojoval jsem až do konce.“

Na kameru mi pak o svých pocitech promluvila i jeho manželka Veronika: „V tu chvíli si uvědomíte, co všechno se mohlo stát, že k tomu, aby to dopadlo úplně jinak, aby to nebyl on, kdo mi volá, že je v pořádku, mohly chybět jen vteřiny nebo pár centimetrů.“

Tehdy jsem ještě nevěděl, že právě její příběh přinesu na televizní obrazovky i později, v roce 2014. Jako vojenská lékařka sloužila v polní nemocnici v afghánském Kábulu. Natáčel jsem ji, abychom divákům přiblížili příběh ženy – vojákyně, která je na Vánoce poprvé mimo domov, bez manžela a syna.

Tvrdé boje elitních českých vojáků s tálibánskými válečníky byly jasným důkazem toho, že válka v Afghánistánu začala nabírat na síle. To měl potvrdit příští rok, pro Českou republiku první velmi tragický. V Afghánistánu totiž v květnu 2007 zahynul první český voják, Nikolaj Martynov. Chrudimský výsadkář, který se svou jednotkou sloužil v provincii Badachšán u města Feyzabád. Společně s dalším vojákem, Milošem Prášilem, kterému od malička přezdívají Baron, je smetla lavina kamení a bahna. Oba se snažili zachránit zbraně a vybavení z obrněného vozu, s kterým se utrhl kus silnice. Nikolaj Martynov bohužel zahynul, Miloš Prášil těžká zranění zvládl a přežil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Karel Rožánek: Zápisky z Afghánistánu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.