SEDMINOŽEK A OSMIOČKA

Marie Jakoubková

KŮLNA

Ve staré kůlně, do níž lidé obyčejně uklízejí dřevo na zimu a porůznu tam schovávají své poklady, se před malou chvilkou vylíhly stovky, možná tisíce malinkatých pavoučků. Z huňaté sítě, hustě propletené a prachem pokryté, se ven vyvalilo nespočet drobounkých hopsajících nožiček. V jednosměrném proudu zamířily rovnou ven za světlem.

Jeden po druhém se obratně protahovali úzkou skulinkou pod vraty, aby si mohli prohlédnout svět venku. A že se tato mnohačetná a mnohanohá rodinka měla opravdu nač koukat!

„Tady je to ale obrovské!“ poznamenal jeden z pavoučků a ihned se rozběhl do nedaleké trávy. Ostatní jej v houfu důvěřivě následovali.

Netrvalo dlouho a rozutekli se všemi směry. Čiperně se proplétali mezi hustými stonky trávníku, což znělo jako jemné šustění. Pavučinka, která jim ještě před chvilkou zajišťovala bezpečí a domov, byla najednou opuštěná a prázdná. Vlastně, skoro prázdná.

Zůstal v ní poslední pavouček. Ten se odvážil vystrčit hlavu jen na kousek. Obavy z neznáma mu nedovolovaly pokračovat dál. Zůstal v pavučině a pozoroval, jak se mu sourozenci ztrácí z dohledu.

„Kam to běžíte? Copak vy nemáte strach? Vždyť vůbec nevíte, co tam venku je!“ volal na své bratry a sestřičky. Ti se však za ním ani neohlédli a svižným osminohým poklusem utíkali dál a dál.

Jako by věděli, co je venku čeká?! Co tam budou dělat nebo kam půjdou?!

Poslední pavouček si opatrně sundal vajíčkovou skořápku ze zadečku, z níž se před chvilkou vyklubal a vyjevenýma očima sledoval prostředí za pavučinou. Bojácně se rozhlížel a pozoroval vše kolem.

Strach jej však nepustil ani o krůček dál. Byl to pro něj úplně cizí svět! Tak prostorný, že si nedokázal ani představit podívat se blíž k vratům natož pak za ně.

Rozhodl se proto počkat, a ještě na chvíli zastrčil hlavičku zpátky do pavučiny. Tam se unavený zachumlal a ochotně se nechal vnést do říše snů. Předpokládal, že až znovu procitne, budou jeho bratříčci a sestřičky zpět.

Když se probudil a zjistil, že je v pavučině stále sám, došlo mu, že se jeho sourozenci asi nevrátí. Rozutekli se moc daleko. Možná si dokonce našli nový domov a na něj jednoduše zapomněli.

Pavouček si povzdychl. Byl smutný a chtělo se mu plakat. Vtom se zvenčí ozval hlas.

„Tak už pojď ven, Sedminožku!“

Byla to pavoučkova sestřička. Jediná, co mu zbyla. Ostatní bratříčci a sestřičky do jednoho zmizeli a ani se s ním nerozloučili.

Pavouček vystrčil hlavu z pavučiny a překvapeně se zeptal:

„Ty jsi s nimi nešla, Osmiočko?“

„Jak vidíš, tak ne. Copak jsem tě tady mohla nechat samotného? Vždyť by tě ještě něco sežralo. Musíš se dát nejdříve do pořádku!“ odpověděla Osmiočka a jedním svým složeným okem na svého bratříčka mrkla.

„Jak to myslíš, dát se do pořádku?“ ptal se nechápavě Sedminožek.

„Jak? Tak se na sebe podívej a trochu se zamysli. Pročpak ti asi říkáme právě Sedminožek?“ odpověděla s posměchem Osmiočka.

Pavouček přemýšlel, ale nevěděl, co své sestřičce odpovědět. A tak trpělivě čekal, než mu to tajemství sama prozradí.

Ta zakroutila hlavou a řekla: „Přece, protože máš jenom sedm nohou. Proto!“

„Aha!“ zareagoval Sedminožek a hned si své nohy začal přepočítávat. „A proč by sedm nohou mělo být málo?“ zeptal se, když dopočítal poslední.

„Jak bych ti to jen vysvětlila,“ začala, „víš, normální je, že pavouk má nohou osm, ne sedm. Podívej se třeba na mě!“ Osmiočka se před bratrem nakrucovala, aby si mohl její nohy spočítat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedminožek a Osmiočka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.