REKVIEM

ZA SEN

Copyright © 1978, 1988 by Hubert Selby Jr.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Ondřej Formánek, 2022

Cover © Zhivko P. Petrov, 2022

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2022

twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-2689-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-2690-5 (mobi)

Hubert Selby Jr.

REKVIEM

ZA SEN

Nestaví-li dům HOSPODIN,

nadarmo se namáhají stavitelé…

Žalm 127,1.

***

Důvěřuj v HOSPODINA celým

srdcem,na svoji rozumnost nespoléhej.

Poznávej ho na všech svých cestách,

on sám napřímí tvé stezky.

Přísloví 3,5–6.

Tato kniha je s láskou věnována Bobbymu,

který nalezl jedinou skutečnou libru čistého –

Víru v Milujícího Boha.

Harry zamkl matku do komory na šaty. Harolde. Já tě prosím. Tu televizi už ne. Jó, jó, opáčil Harry a otevřel jí, tak na mě přestaň hrát tyhlety scény. Zamířil si to k televizi, která stála na opačném konci pokoje. A přestaň mě votravovat. Vytrhl šňůru ze zásuvky a odpojil anténu. Sára vlezla zpátky do komory a zabouchla za sebou dveře. Harry na šatnu chvíli zíral. Fajn, tak si tam zůstaň. Začal televizi i s podstavcem, na kterém stála, tlačit po pokoji, ale podstavec se najednou s trhnutím zastavil, div že z něj televize nespadla. Co je zas tohle, sakra? Podíval se pod sebe a uviděl, že z ocelového očka na boku televize vede k radiátoru řetěz na zamykání kol. Vo co se tady snažíš, co? Co tu dělá ten řetěz? Chceš snad, abych svý vlastní mámě rozbil televizi? Nebo abych rozbil radiátor? – seděla mlčky na podlaze v komoře – a možná vyhodil celej barák do vzduchu? Chceš snad ze mě udělat vraha? Ze svýho vlastního syna? Svý vlastní krve? CO MI TO DĚLÁŠ??? Harry stál před dveřmi do komory. VLASTNÍMU SYNOVI!!!! Zpod dveří komory pomalu vykoukl tenký klíček. Harry jej zachytil nehtem a prudkým pohybem vytáhl. Kristepane, proč na mě musíš pokaždý hrát tyhlety scény, to do mě musíš pokaždý valit tenhle děsnej pocit viny? Bereš ty vůbec nějakej ohled na to, jak mi je? Proč mi musíš tak děsně komplikovat život? Proč mi – Harolde, to já bych neudělala. Ten řetěz není kvůli tobě. To kvůli zlodějům. Tak pročs mi to neřekla? Ta televize skoro spadla. Dyť sem měl málem infarkt. Sára ve tmě kroutila hlavou. Měl bys bejt zdravej, Harolde. Tak proč nejdeš ven? Harry lomcoval dveřmi a rachotil klikou, ale dveře byly zevnitř zamčené. Harry zoufale a znechuceně rozhodil rukama. Tak přesně tohle sem myslel, vidíš to? Vidíš, jak mě musíš pokaždý vytočit? Šel zpátky k televizi a odemkl řetěz, pak se znovu otočil směrem ke komoře. Proč z toho musíš dělat takovou děsnou tragédii? He? Akorát abys mi mohla valit do hlavy ten zasranej pocit viny, žejo? Že jo??? – Sára se dál kývala dopředu dozadu – víš moc dobře, že za pár hodin budeš mít tu televizi zpátky, jenže ty to musíš zařídit tak, abych se cejtil vinnej. Ještě pořád se díval na dveře od šatníku – Sára se mlčky kývala – pak rozhodil rukama, ále, kašlu na to, a opatrně vytlačil televizor z bytu ven.

Sára slyšela, jak podstavec s televizí jede po podlaze, zaslechla, jak se otevřely a zavřely dveře, a seděla se zavřenýma očima a kývala se dopředu a dozadu. Nestalo se to. Neviděla to, takže se to nestalo. To řekla Seymourovi, svému muži, který byl už pár let mrtvý, řekla mu, že se to nestalo. A kdyby se to náhodou stalo, tak to bude v pořádku, takže můžeš být klidný, Seymoure. Je to něco jako přestávka s reklamama. Co nevidět se program vrátí a voni to daj do pořádku, uvidíš, Seymoure. Všechno se spraví. Uvidíš, no bodejť. Nakonec bejvá všecko v pořádku.

Harryho společník, černý kluk jménem Tyrone C. Love – Přesně tak, čéče, takhle se menuju a miluju akorát Tyrona C. – na něj čekal na chodbě a žvýkal tyčinku Snickers. Ven z domu dostali televizor bez potíží a Harry řekl dobrý den všem těm jentám, co seděly před domem a chytaly bronz. Jenže teď přišla obtížná část. Odtlačit ten zatracený krám přes tři bloky do zastavárny a přitom se nenechat obrat, dávat bacha, aby ho nepřevrh ňákej pitomej malej smrad nebo aby nenajeli na díru nebo do hromady odpadků a nevyklopili ho nebo aby se jim prostě nesesypal ten pitomej stolek, to všechno vyžadovalo trpělivost a vytrvalost. Zatímco Harry tlačil a kormidloval, Tyrone přidržoval televizor, hlídkoval a upozorňoval Harryho na velké kusy papíru a igelitky a odpadky, které by mohly ohrozit rychlé a hladké uskutečnění stanoveného úkolu. Na kraji obrubníku to chytili, každý za jeden konec, snesli a převezli přes ulici. Tyrone se sklonil nad televizí a změřil si ji pohledem. Kůůrva, ten krám začíná vypadat kapku jetej, volé. Cože seš najednou tak cimprlich? Hele bejby, mně je to volný, ať si na tom třeba rostou chlupy, hlavně abysme dostali svý prachy.

Pan Rabinowitz je pozoroval, jak mu do zastavárny tlačí televizor, a kroutil přitom hlavou. No vidějí, už i stůl, žeano. Nu, tak co by vode mě chtěli? Nemůžu se s tim přece šlepn na zádech. Má kamaráta. On může pomoct žeano. Helé, šéfe, já nejsem žádnej prašivej negr šlepr. Harry se uchechtl a zakroutil hlavou. To je ale žiďák. Každopádně, takhle to bude jednodušší, až to zas povezem domu. To je celej von, pořád myslí na svoji mami. Ech, takový syn. Ganef. On je jí platnej jak mrtvýmu zimník. No tak Abe, my spěcháme. Dej nám prostě prachy a bude. Spěchat, spěchat. Celý čas spěchat, šoural se za pultem sem a tam a starostlivě si prohlížel tužky, až nakonec jednu z nich vybral. Pržed nima takové velké věci, které potržeba udělat, celý svět se chroutí, jestli nebude uděláno šecko, co už mělo být včera. Zamlaskal, zakroutil hlavou a pomalu odpočítal peníze… ještě podruhé… ještě potřetí – Hej, no tak Abe, tak poďme už na to. Tý, čéče, sleduješ ho, kolíka? Von si tu volizuje pazoury a počtá ty prachy furt a furt dokola, jakdyby se jim měly měnit čísílka. Von nevěří teda ani sobě vosobně. Kůrvafix.

Pan Rabinowitz podal Harrymu peníze a Harry se mu podepsal do knihy. Byl tak hodnej a votvezl mi to tamhle?

Kůůrva. Teda něco ti musim řic čéče, dycky dyž tě potkám, tak fachám jak černej. Dotlačili televizor do kouta a vypařili se.

Pan Rabinowitz je pozoroval, kroutil přitom hlavou a mlaskal, potom si povzdechl. Tady něco špatne… to neni nějak košer; žeano, to neni nějak košer.

Kůůrva. Proč chceš jít zrovna tam? Proč tam chci jít? Protože ti k tomu fetu daj záruční list. Něco ti musim řic, Harry. Ty máš íkvé tykve. Nemůžeš přece dělat pitominy, dyž de vo vážnou věc, jako je fet. Specielně dyž de vomůj fet. Votvuj voněj se nestarám. Akorát vomuj. A v čem je ten fet, co je tady, tak boží? Tývoe, co tim ceš říc? Dyk tady nejni vo nic míň dýlerů jak tam. Mužem dokonce vozkusit někoho novýho. Novýho? Jasně, bejby. Prostě bysme se v klídku prošli po ulici a vomrkli, kdo má nejvíc pazourů v nose a klimbá hlavou, a hnedka víme, kde je ňákej vopravdu fajnovej fet, a tim myslím betonově boží matroš, čéče. A eště aj ušetříme za tágo. Za tágo? Se mi zdá, že ti umřel prachatej strejda. Tyhle prachy sou na fet, vole. Ty na žánýho taxikáře nepudou. Nejdřív se musiš postarat vo nezbytnosti, než si začneš vozit prdel v přepychu.

Kůůrva. Ty po mně chceš, abych jel tim zesranym metrem se všema těma somrama a notorama? Kůrvafix. Tobě hrabe. Vokradou tě dřív, než vůbec někam stihneš doject. Hele, vole, ani se nepokoušej do mě valit tyhle kydy, jak ňákej línej negr z plantáže. Tyrone se uchechtl, tývole, jesi mam do někam cestovat, tak mě nechej brnknout mýmu kámovi Brodymu a vozistíme, co má. Hoď po mně deseťák. No hergot, vole, vodkdy potřebuješ deseťák na telefon? Hej bejby, s telefónovejma společnostma já nevyjebávám. Harry se opřel o telefonní budku, zatímco Tyrone se schoulil u telefonu a spikleneckým hlasem cosi vykládal. Asi tak po minutě zavěsil a vykročil z budky, na tváři úsměv jako vrata. Ty vole, zatáhni tu hubu, bolej mě z ní voči. Helé, ty bledá prdeli. Ty bejt na poli s bavlnou, tak seš nabeton tuhej. Tyrone vyrazil a Harry se zařadil vedle něj. Tak vo co teda kráčí? Muj kámoš má ňákej dynamitovej matroš a my si ho teťka žičku koupíme. Po schodech z podzemky vystoupali každý zvlášť. Zatímco Tyrone pokračoval dál po ulici, Harry se chvilku rozhlížel okolo, pak přešel kolem několika domovních dveří a zapadl do bistra. Okolí bylo naprosto kompletně černé. Dokonce i tajní tu byli černí. Harry si v bistru pokaždé připadal poněkud nápadný, když usrkával bílou kávu a ukusoval koblížek s čokoládovou polevou. To byla jediná věc, která ho při nakupování od Brodyho otravovala. Obvykle měl fajn matroš, jenže Harry nesměl dál než do bistra, jinak by to mohli celý zvorat, nebo taky mohl skončit s rozstřelenou hlavou, což bylo skoro stejně zlé. Po pravdě řečeno, moudré, skutečně moudré by bylo zůstat nahoře ve městě, jenže být tak daleko od peněz a od matroše, to by Harry nestrpěl. Sedět tu a cítit, jak se mu svírá žaludek a v zádech ho mrazí úzkost a ta chuť ho škrábe hluboko v krku, to všechno bylo už tak dost nepříjemné, ale přece to bylo miliónkrát lepší než tu nebýt.

Objednal si další šálek kafe s koblížkem a trošičku si přisunul židli, protože vedle něj se posadil policajt černější než čokoláda na jeho koblize a větší než tirák. Ježíši Kriste, že já kurva musim mít dycky takovýhle štěstí. Člověk se pokouší uklidnit a dát si v klidu kafíčko a zrovna vedle něj se musí posadit takovejhle zasranej pavián. Do prdele! Usrkával kávu a díval se na tu pistoli v pouzdře a pokoušel se představit si, co by se stalo, kdyby po tý pistoli zčistajasna hmátnul a začal střílet, prásk, prásk a rovnou tomu zmrdovi ustřelil hlavu, pak by hodil na pult nějaký prachy, tý holčině by řekl, že drobný si může nechat, a šel by pryč, nebo možná by tu pistoli mohl akorát vytáhnout a pak ji tomu policajtovi podat a optat se ho, jestli není náhodou jeho, zrovinka jsem to našel tajdle na zemi, a tak sem si říkal, jestli nepostrádáte svou pistoli, anebo, a to by byl fakt zápis, propašovat ji ven, vole, a poslat ji nějakýmu komisařovi poštou a k tomu takovou poznámečku, jak kuli ní zařvalo pár chlápků a že by si měl možná dávat na svý hračky většího majzla… jasně, to by byl teda zápis, a podíval se na toho habána vyžranýho, co vedle něj sedí, jak frajersky mele hubou s tou holčinou za pultem a chláme se, až se mu ta jeho velká černá prdel třese, a Harry se v duchu uchechtl a zajímalo ho, co by si ten poliš asi pomyslel, kdyby věděl, že jeho život je v Harryho rukou, a pak si Harry povšiml velikosti té ruky, která drží šálek s kávou, a zjistil, že je, ty vole, větší než míč na basket, a zbytek koblihy si nacpal do pusy a spláchl ji kafem a pomalu vyšel z bistra, za zády ještě pořád cítil toho chlupatýho, velkýho jak hora, zatímco Tyrone už hopsal po schodech dolů do podzemky.

Tyronův kvartýr byl vlastně jen pokoj s umyvadlem. Seděli u malého stolku, nádobíčko ve sklenici, voda s růžovým nádechem od krve, hlavy jim klimbaly mezi zápěstími, prsty taktak svíraly cigaretu. Čas od času některý z prstů zadoloval v nosní dírce. Z hrdla jim vycházel tichý a unavený hlas. Kůůrva, bejby, todleje ale boží herák. Prostě dýýýnamit. To teda jo, vole, to je fakt fantazie. Harryho začala pálit cigareta do prstu a upustil ji, kurva, pak se nad ní pomalu sklonil a chvilku na ni hleděl, ruka mu nad ní visela, potom ji konečně zvedl, podíval se na ni, pak se mu postupně podařilo vytáhnout z krabičky novou a strčit ji do pusy a tou starou si připálit, špačka upustil do popelníku, pak si olízal popálené místo na prstech. Chvilku zíral na špičku své boty, potom na druhou… vypadaly dobře, takové jako hebké tím, že – jeho pozornost upoutal ohromný šváb, který nasupeně pochodoval kolem, a zrovna když ho napadlo, že ho zašlápne, zmizel pod jednou z lišt. Taky dobře, ta svině mi mohla udělat díru v botě. Namáhavě zvedl paži, pak ruku a dal si práska z cigarety. Harry ještě jednou dlouze natáhl z cigarety a pomalu a zhluboka nasál kouř do plic, vnímal každou jeho částečku a vychutnával, jak jej jakoby šimrá na mandlích a v krku, ježiši, to chutnalo. Na háčku je něco, že ti po něm děsně chutnaj cigára. Viš, co musíme udělat, vole? Hmmm? Musme si vopatřit třicítku tohodle matroše a nařezat to a půlku toho střelit, máš to? Jasně, bejby, tenhle model je tak dobrej, že ho můžeš nařezat půlnapůl a ještě furt se sjedeš. Jasně, sami bysme si vzali pár čárek a zbytek střelili. Dáš do toho prachy a můžeš vytřískat dvakrát tolik. Jako nic. Přésně tak, bejby. Apak koupíme třicítky dvě a pak to teprvá dostane šťávu. Toby bylo fak skvělý, bejby. Akorát musme vostat v pohodě, né, semotamo si dát kapku na chuť, ale žáný drsný smažení – To je vono, bejby – akorát tolik, abysme dotoho nevlítli, a vytřískáme z toho majlant, neš napočítáš do pěti. To si kuř, voe. Prachy se budou prostě sypat, vole, dokuď v nich nebudem stát až po prdel. Moje řéč, volé, a tutově to teda neposerem jako tadyty vostatní debilové. Nezbabráme to tim, že do toho spadnem. Budeme vklídku a budem se starat vo byznys, a neš napočítáš do pěti, koupíme libru čistýho a pak se budem akorát válet a počítat škváru. Už žáný pitomý kšeftování na ulici. To si teda kurva piš, vole. Koupíme to rovnou vod taljánů a sami si to nařežem a seženem pár smažek s nudlí u nosu, aby to za nás prodávaly, a my budem zatim pěkně leháro počítat dolárky a žíhat si to v macatým růžovým Eldorádu. Jo, a já se převlíknu za šoféra a budu tu tvoji černou prdel vozit po městě. Hele, ty rači koukej sklapnout zobák, voe, jináč ti tu tvojí prdel nakopu žestoneviděl… Si piš, voe, se menuju Tyrone C. Love a miluju akorát Tyrona C. To já teda žádnýho Tyrona C. milovat nebudu. Já si, vole, seženu pěknej kvartýr u Central Parku a vod rána do večera budu akorát čmuchat všechny ty pěkný buchty, co pudou vokolo. Kůůůrva… de vo to, co ty s nima vlasně budeš dělat. Tobě už je prostě ten tvůj šulín málo. Prostě si vedle toho hajnu a budu si s tim hrát, vole, a možná si vobčas tak jako líznu a zobnu. Tývole. Tomu teda řikám prasárna. Tendlencten kolík se bude válet někde v ňákym fajnovým kvartýru s ňákou fajnovou čičinkou a přitom bude strkat nos do tý nechutný věci. A co po mně teda chceš, já si prostě rád líznu. Kousek dobrý buchtičky s krémem – Tývole, ty seš stejnak starej prasák. To je problém sváma bílejma držkama, vy totiž nemáte ani páru votom, co se dělá s roštěnkama. Ale hovno, vole, my víme, jak se to má dělat. To ste vy posraný Afričani, kdo neumí pořádně stolovat… proč jinak myslíš, že židovský chlápci sbalej každou buchtu? To nemá s prachama nic společnýho. Protože máme mlsnej jazyk. Kůůůrva, ty seš normálka vůl, comu sebrali ptáka, voe. Hnedkon, co mně muj krejčí veme míry eště na pár vobleků, tak razim zpátky do svýho apartmánu a vobstarám si celou stáj takovejch čičinek, že z toho slítneš na prdel. Ti řikám, ty budou. A na každej den v tejdnu jinou barvu kůže. Jak dlouho nám myslíš potrvá, než si budem moct vzít libru čistýho? Kůůůrva, voe. To nic nejni. Vylezem s tim na ulici a nařežem to, aby to pořádně nabylo, a uvidíš, jak nám to bude hnedka sypat. Vokolo Vánoc si budem dávno válet šunky a počítat chechtáky a plkat blbosti. Veselý Vánoce, voe. Harryho začala pálit cigareta do prstů, Kurva, a upustil ji, mrcha jedna.

Sára se vypravila do zastavárny se dvěma malými chlapci ze sousedství. Pan Rabinowitz se šoural okolo pultu, dobrý večer, pani Goldfarbova. Dobrej večír, i když vono, ani vám nevim, pane Rabinowitz, jestli je zrovna dobrej. A co vy? Ale, přivřel oči, pokrčil rameny a svěsil hlavu, co jim mam ržíct? Ja celý den v krámě sám a žena s moje tcera Ráchel otešly nakoupit něco pro malého Izzy a ješte se nevrátily. Na oběd mám uzený jazyk beze chleba… mám trochu horštice a kšen, ale beze chleba, žeano, oj… znovu pokrčil rameny, svěsil hlavu a zahleděl se před sebe, ale k večeři si mošná dam studenou polévku, jestli ona ješte nepržíde domu, chtěla svoji televizi, pani Goldfarbova? Kolik je teď malýmu Izzymu? Ó, ten je tak rostomilý, úplně k nakousnuti. No, kdyby vám to nevadilo, tyhle hodný kluci tady mi ji vodtlačej domů – takoví hodný hoši, že chudince mamince takhle pomáhaj – zaplaťpánbu, že vzal i ten podstavec, aspoň se s tim domů tak nenadřem. Mám teď jenom tři dolary, ale příští tejden vám – Ale tak si to vzala, nu, pokrčil rameny a svěsil hlavu, a budeme si pržát, aby to nesebral znovu, ještě než mi to stihla zaplatit, ne jako když ten televisor ukradl sa jeden měsic tržikrat, a jak dlouho to trvalo, než to šecko zaplatila? Izzy bude pržišti týden v úterý už cely rok starý. Óóó, Sára dlouze a zhluboka vzdychla, člověku přijde, jako by tomu bylo teprve včéra, co si Ráchel hrávala s panenkama, a přitom… Sára podala panu Rabinowitzovi své tři dolary, které měla složené a pečlivě uschované v cípu blůzy, a on se přišoural ke kase, uložil do ní peníze a vše pečlivě zapsal do malé knížky, na jejíž obálce stálo: SÁRA GOLDFARBOVÁ – TELEVIZOR. V průběhu několika posledních let ji zaplnily nekonečné strany datumů a záznamů o penězích, které Harry za televizi dostal, a částkách, za které ji jeho matka zase zpátky vykupovala. Chlapci začali tlačit televizi a stolek ven na ulici. Pani Goldfarbova, mohu se jich na něco zeptat, nebudou si to brát osobně? Sára pokrčila rameny, kolik my už se známe let? Začal pokyvovat hlavou nahoru a dolů, nahoru a dolů, nahoru a dolů. Kdo to spočítá? Proč to nepovědí na policii, voni by tržeba Harrymu domluvili, aby von už nekradl ten televizor, nebo by ho tržeba poslali někam na pár měsíců, aby von popržemyšlel, a až bude venku, tak s něj už bude dobry hoch a bude se vo ně starat a ten televizor už nikdy nesebere? Óóóó, další táhlý a hluboký vzdech, to já bych nemohla, pane Rabinowitz, přehorlivě si tiskla ruku na prsa, Harold je mý jediný dítě a jedinej můj příbuznej. Von je všecko, co mám. Všichni ostatní už umřeli. Už jsem jenom já a Harry… můj syn, můj méďula. A kdo ví, kolik času mi ještě zbejvá – Ále, vy mlada žena – odbyla jeho poznámku mávnutím ruky, abych svýmu synkovi pomohla. Von je na konci našeho rodu. Poslední z Goldfarbů. Jakpak bych z něj mohla udělat kriminálníka? Dali by ho dohromady s takovejma hroznejma lidma, že by se tam moh naučit takový hrozný věci. Ne, je mladej. Je to hodnej hoch, muj Harold. Von je to jen trochu nezbeda. Jednoho dne potká pěkný židovský děvče a udělá ze mě babičku. Spánembohem, pane Rabinowitz, zamávala na něj, jak odcházela směrem ke dveřím, pozdravujte vode mě pani Rabinowitzovou. Kluci, dejte pozor, až budete vycházet z těch dveří. Abe Rabinowitz kýval hlavou, když na ni hleděl, jak vychází ven, ti dva chlapci tlačí televizor, pak se na ně díval, jak jdou pomaličku ulicí kolem jeho zaprášené výlohy, a potom mu zmizeli z dohledu. Přestal kývat hlavou a zakroutil s ní, Oj, takový život. Doufám, že dojde domu, žeano. Nechci studenou polevku. Muž v mem věku potržebuje teple jidlo do žaludku a horkou vodu na nohy. Oj, moje nohy. Áhhhhhh… takový život. Córes… córes…

Poté co chlapci odešli, Sára Goldfarbová televizor znovu připoutala k radiátoru. Otočila knoflíkem, nastavila anténu, pak se posadila do svého televizního křesla a pustila se do sledování série reklam na výrobky Procter and Gamble a epizod jakéhosi seriálu. Dívala se, jak si lidé čistí zuby a přejíždějí si po nich jazykem, aby bylo jisté, že je nemají jenom tak na oko přetřené takovou nějakou bílou vrstvičkou, a přitom cenila zuby a hřálo ji u srdce, když ten hezounkej klučina malinkej neměl v žádným zoubku kaz, ale když von vypadal takovej hubenej, dyť von by měl mít víc masa vokolo těch kostiček. To je dobře, že se mu nekazej zoubky, zaplaťpánbu za to, ale přece by neměl bejt jen samá kost a kůže. Jako můj Harold. Takovej hubenej. Pořád mu povídám, jez, jez, jsou ti vidět kosti. Ježíši, dyť to sou moje prsty. Co po mně chceš, aby mi z prstů viselo sádlo v girlandách? Já jenom chci, abysi byl zdravej, nemůžeš bejt takhle hubenej. Měl bys pít ovomaltinu. Maltina, šmaltina, he? Řikám si, estli von Harold nemá taky zubní kaz? Ty jeho zuby se mi nějak nelíběj. Pořád kouří takovejch cigaret. Chlapeček znovu vycenil zuby. Takový pěkný bílý zoubky. Třeba jednou vyroste a začne kouřit a bude mít žlutý zuby jako můj Harold. Takovýhle zoubky by se nikdy neměly zkazit, a dál zírala na obrazovku, kde explodovaly krabice s pracími prášky a proměňovaly se v oslnivě bílé prádlo a láhve čisticích prostředků pro domácnost vybuchovaly do postav exotických teploušů, kteří vymazali z podlahy a stěn všechny důkazy o lidské přítomnosti, a unavený manžel se vrací domů z práce, dneska měl perný den, a je tak ohromen tím zářivým prádlem a nablýskanou podlahou, že zapomene na všecky starosti tohoto světa a chytí svou ženu do náruče – Šmankote, ta je hubená. Musíš dávat pozor, abys ji nepolámal. Ale že jí to sluší. Príma děvče. Stará se, aby bylo doma čisto. Takový děvče by si měl najít můj Harold. Hodný mladý židovský děvče, jako tuhleta. Manžel uchopil svou ženu a roztočil ji dokola a oba skončili natažení na té blyštivé a oslnivě zářivé kuchyňské podlaze a Sára se na židli naklonila blíže v domnění, že se třeba bude něco zajímavého dít, ale oni se jenom koukali na své odrazy v zrcadle linolea a na stole pak stála umělecky naaranžovaná jídla z mikrovlnné trouby, a když manžel nadšeně zvolal, jaká je jeho žena báječná kuchařka, tak se na Sáru zaculila tím lišáckým úsměvem, který říkal: my spolu máme tajemství, viď, a Sára se usmála a zamrkala a neprozradila, že to je jídlo, co se dá akorát do mikrovlnné trouby a je hotové, a ti šťastní manželé večeřeli a přitom hleděli jeden druhému do očí a Sára z nich měla takovou radost, potom se podívala, jak je na tom s penězi, a shledala, že bude muset pár dní vydržet bez oběda, ale za tu televizi to stálo. Nebylo to koneckonců poprvé, co si kvůli televizi odřekla jídlo. Potom se dějiště změnilo a k nemocnici přijíždí auto a ustaraná matka spěchá tichými dezinfikovanými chodbami za doktorem s nehybně vážnou tváří, který s ní hovoří o jejím synovi, v jakém se nachází stavu a co budou muset udělat, aby chlapci zachránili život, a Sára se naklonila dopředu a celá napnutá se dívala a naslouchala, úplně se do té matky vcítila, padala na ni stále větší a větší úzkost, když ten doktor vykládal do bolestivých podrobností všechny možnosti případného neúspěchu, Panebože, to je strašný… to je strašný. Doktor matce vyložil všechny alternativy a hleděl na ni, jak zápasí s rozhodnutím, zda má, či nemá dát doktorovi svolení k operaci, Sára se nakláněla, jak jen mohla, dopředu a křečovitě k sobě tiskla dlaně, Nechej ho to udělat… no tak, no. Von je to dobrej doktor. Měla bys vidět, co včera udělal pro tu malou holčičku. Takovej báječnej chirurg. Machr. Žena nakonec přikývla, že souhlasí, a přitom si stírala slzy, které se jí řinuly po tváři. Správně, správně, tak. Jen si holka pořádně poplač. Von tvýho syna zachrání. Uvidíš. Vždyť ti říkám. Takovej báječnej chirurg. Sára visela očima na ženině tváři, která rostla a rostla a tolik z ní čišelo napětí a strach, až Sáře přeběhl mráz po zádech. Když se dějiště přemístilo na operační sál, Sára se rychle koukla na hodinky a oddechla si, protože zjistila, že do konce zbývá už jen pár minutek a maminka se už brzy bude usmívat a celá šťastná se bude dívat na svého syna a pan doktor jí poví, že už je po všem a že kluk už bude v pořádku, a o minutu později budeme zase před nemocnicí, jenže tentokrát půjde s maminkou k autu – ne, vlastně ho povezou na vozíčku –, a až bude sedět v autě, tak budou všichni šťastní a doktor se na ně bude dívat z okna ordinace, jak odjíždějí. Sára si složila ruce do klína a uvolnila se, byla vnitřně přesvědčená, že všechno bude v pořádku, a na tváři se jí rozléval úsměv. Její Harry je občas trochu dareba, ale je to hodnej kluk. Všechno bude v pořádku. Jednoho dne potká hodný děvče a usadí se a udělá ze mě babičku.

***

Slunce zapadlo, čímž nastal večer, jenže všechna ta světla Harryho a Tyrona bodala, škrábala a píchala do očí a doháněla je k šílenství. Za černýma brejlema si drželi drsnej výraz. Bílej den je opruz, když svítí slunce a jeho světlo se odráží v oknech a na autech a od domů a od chodníku a to pitomý blyštění ti tlačí do očí jako dva obrovský palce a ty se těšíš na večer, až si od toho agresivního dne konečně trochu odpočineš a ožiješ s východem měsíce, jenže nikdy se ti nedostane úplného uvolnění, na který se těšíš, který očekáváš. Začínáš cítit, jak se vytrácí apatie těch hodin, kdy vládne denní světlo, když všichni ňoumové a spořádaní občánci dorazí domů z rachoty a zasednou s manželkou a dětma k večeři, stará vypadá furt stejně, jako utahaná rašple, vlasy jí padaj do ksichtu a kyne jí prdel, na talíř ti plácne zas tu samou okoukanou šlichtu a ty zatracený malý vopice na sebe řvou a rvou se vo to, čí kousek masa je větší a kdo dostal nejvíc másla a co dostanou jako zákusek, a von si po večeři otevře pivo a posadí se před bednu a chrochtá a prdí a dloube se v zubech, hlavou se mu honěj myšlenky na to, že by měl vyrazit ven schrastit si ňákou pořádnou kundu, jenže je moc utahanej a nakonec přijde jeho stará a plácne sebou na otoman a řekne to samý, co každej večír. Nikdy se to nezmění. Na co se to koukáš, brouku??? Tou dobou, kdy se všude po celým Novým Yorku vodehrává tahle scéna, je už v ulicích pramálo života, ale ty pitomý světla pořád svítěj. Ty světla sou děsný, to jó, ale je to furt mnohem lepší než slunce. Cokoliv na světě je lepší. Vobzvlášť v půli léta. Tyvole, teťs na to káp. Mám chuť vklouznout do ňákýho útulnýho temnýho koutku a ulítávat na nějaký báječný muzice a třeba vzít ňákou boží čičinku a pořádně jí vyštěkat boudu, a když řikám pořádně, tak tim myslím teda póóóřááádně, tý voe. Jéžiši kriste vole, von vopravdu myslí na kundy. Dokážeš se ve svejch myšlenkách proboha vůbec někdy pozvednout nad svůj pupík? Kůůůrva. Co mi to tady, voe, povídáš? Mi muže bejt šumafuk, esi ti vytáhli ze šulína kost. Ten muj neni ani zdaleka jenom kohoutek na čurání. Tej voe, dej mi pac. Harry plácl Tyrona do nastavené dlaně a Tyrone mu to oplatil. Tak jó, vole, ale to tu budeme jako stát a celou noc počítat auta, nebo zkusíme rozjet nějakou akci? Tý, jak to myslíš, voe? Dyť viš, že já neumím do pěti počítat. Kristepane vole, můžeš se laskavě uklidnit, jo? Myslíš, že ten ejč byl nařezanej chechtacím rajským plynem? Prostě poď, pudem někam, kde to trochu žije. Co ty na to? Klíďo, bejby, já sem pro. Hele, a co takhle skočit na autobus zajet se podívat do márnice? No jasně, Angel má neska službu. V márnici se dycky něco děje. Dem na věc, bejby.

Harry Goldfarb a Tyrone C. Love nastoupili do městského autobusu. Harry si už sedal dopředu, hned za řidiče, a Tyrone ho chňapl za ruku a odtáhl ho ze sedadla a zacloumal s ním, oči vyvalený jak Hurvajz, ses zbláznil, tyvoe? Lomcoval Harrym a sám se přitom celý třásl a vrhal rychlé pohledy na všechny strany zároveň, chceš snad, aby nás voddělali? Chceš, aby nás zlynčovali na lampě? Tyses snad ksakru zbláznil? Notak, vole, klídek. Co to do tebe vjelo? Co do mě vjelo – autobus se náhle s trhnutím stočil k zastávce a oba vrazili do hrazení okolo řidiče a Tyrone je strhl zpátky a zároveň se pokoušel schovat za svým ramenem a nenápadně omrknout lidi v autobuse – co do mě vjelo? Si spad z višně? Tajdle todle je jižní Bronx, voe, rozumíš, sme na jihu, na J I H U, chápeš? Do prdele. Poď, vole, dem. Plížili se uličkou, naráželi do sedadel, klaněli se a služebníčkovali, Nezlobtese, nezlobtese. Čéče, já nechtěl… A zatímco se potáceli kolem, ostatní cestující si dál četli noviny a dál si povídali, dívali se z okna, četli si reklamy, natahovali krk, aby zahlédli tabulky s názvem ulic, smrkali, čistili si brýle a civěli před sebe do prázdna. Když se ti dva dostali až na konec autobusu, posadili se a dlouze a nahlas si vydechli. Pane Harry, jaktoše vy sedět tu vsadu se mnou, čérnym mušem? Inů, bratře Tyrone, tak já ti to teda povím, to protože cejtim, že sme šickni bratří a pod toudle bílou kůžej tluče srdcé, který je stejně černý jako to tvý, hahahaha, nastav ruku, vole, a oba si plácli. Kůůrva, bejby, ty nejseš bílej, ty seš akorát bledej… a bejby, to si musiš pamatovat, že krása sahá jen pod kůži, ale vohyzdnost až na kost, a znovu si plácli. Harry udělal z dlaní dalekohled a okukoval jím reklamy nalepené na stěnách autobusu. Kurva, co to děláš, voe? To je, vole, jedinej správnej způsob, jak se koukat na reklamu. Takhle si ty plagáty fakt vomrkneš, bez toho, že by tě něco rozptylovalo. Harry ztlumil hlas: Ujistěte se, že vás nikdo neucítí, Rexona vás nezradí. Kůůůrva, vole, buď bez vobav, nikomu ani muk. Si myslíš, že to na tebe hraju, co? Klíďo to zkus sám. Já ti řikám, že je to ten jedinej správnej způsob. Nad tebou je takovejch krásnejch reklam a ty si jich nikdy ani nevšimneš. Harry zkoumal reklamy jako námořník, který ze strážního koše pozoruje obzor. Hele, koukni, támhleta. Vsadím se, žes ji přehlíd. Dělá to, nebo nedělá? To ví jistě jen její gynekolog. A co von jí jako vejrá na tu její věc, tyvole? Jó, esi ti to nedochází, tak nemá cenu se o tom dál bavit. Rozvalili se na sedadlech a celou cestu do márnice pindali a dělali voloviny.

Vypluli z autobusu a na chvilku zůstali stát na rohu, zatímco autobus pomalu odsupěl a kolem nich se bez povšimnutí nesly naftové zplodiny. Zapálili si a nasáli do sebe tu báječnou chuť prvního tahu z cigarety, rozhlédli se a pak přešli ulici. Pustili se matně osvětlenou ulicí, potom zadem, přes nízký plot a rychle seskočili na cestu, která vedla do podchodu, pak rychle podchodem, za ním napravo do malého úzkého zákoutí a na zvonek u dveří zahráli začátek první věty Beethovenovy Páté, DA DA DA DAÁÁÁ. To totiž bylo podle jednoho starého seriálu, jmenoval se Drtič špiónů, tam hráli začátek Beethovenovy Páté vždycky před začátkem další epizody – jakože znělku, a při tom se na obrazovce objevilo veliké písmeno V a pod ním totéž písmeno v morseovce, vy-vo-le-ný. Angel měl ten seriál hrozně rád. Přišlo mu to jako boží nápad, že použili Beethovena, aby jim pomohl vyhrát válku. Tenhle rytmus byl jeho tajné znamení, vždy a všude. Angel na ně jukl škvírou, pak malounko pootevřel dveře, Poďte rychle, než se sem dostane čerstvej vzduch. Vklouzli dovnitř a Angel zabouchl dveře. Teplý, vlhký letní vzduch zůstal venku a najednou se udělalo chladno, velmi chladno. Prošli kolem přístrojů na balzamování a po ocelovém schodišti vystoupali do kanceláře. Byla ponořená do cigaretového dýmu, který se rozvířil, jak se otevřely a zavřely dveře, a v tom modrém světle to vypadalo čarovně. Tony, Fred a Lucy seděli na zemi a poslouchali muziku z rádia, které stálo na stole. Nazdárek. Čaués, jak se vedé? Ahoj, miláčku. No nazdár, jak se máš, ty vole? Neni to špatný, Harry. Co, jakjé, bejby? Paráda, bejby. Harry a Tyrone si sedli na zem a opřeli se o stěnu a začali se lehounce pohybovat do rytmu hudby. Hele, Angeli, bude se neska něco dít? Tý vole, tady se furt něco děje. Dyž je tady Angel, tak tu bejvá dycky živo, co? Máš něco? Eště ne. Bude to tu hned. Berto už je na cestě. No to je paráda, voe. Ten má vždycky dost dobrej matroš. Ozval se zvonek z Drtiče špiónů a Angel vyskočil a vyběhl z kanceláře. Za minutku byl zpátky a s ním Marion a Betty. Jé, čáu, jak se máš? V pohodě, bejby, aty? Fajn, rád tě vidim. Có, jakjé, zlatíčko? Ale jó, ale jó. Pořád to samý, znáš to. Sedly si na zem k ostatním, Marion vedle Harryho. Tyrone se zahleděl na Freda, Tyvoe, ty vypadáš ňák zachovale. No dyť mě znáš, vole, zdraví a síla. Jak to děláš, sehnal sis novýho balzamovače? Ale hounó, dyk i mezi těma mrtvolama, co se válej támle v těch bednách, by se našli zachovalejší kluci. Fíííha, to bylo, vole, drsný. Kůůůrva, stačí, aby tendle kolík napochodoval do támletý cimry, a šecky mrtvoly se vyděsej a berou kramle. Tý vole, to bylo ale hnusný. Tak se přece vozvi, nenechej si srát na hlavu. Já ti něco povim, bejby, ty seš prostě prohnilej intelektuál. Chichotání přešlo v řehot a ten byl čím dál tím hlasitější. Hele, vole, kdo tě tu nechal lítat bez vodítka? Týbrďo, to bylo – VY VO LE NÝÝÝÝÝÝ. Angel udělal čelem vzad a už byl pryč a v místnosti zůstalo ticho, trvalo dál s tou samou samozřejmostí, se kterou se rozhostilo, poněvadž každý tušil, že to je Berto, a čekal, až ho uvidí, jak si to štráduje od dveří. A taky že jo. No čáu, rád tě vidim. Ahoj bejby. Tývoe, poď si plácnout – plesk. Hele, bejby, a nechceš nás tu náhodou vobložit? Kůůůrva, já a vobkladač? Píči, co myslíš, že tady dělám, voe, kochám se místní scenérií? Jó, je to tady ňáký mrtvý, co? Mám úplně boží matroš, ty vole. Ti povídám, úplnej dy na mit, přímo vod taljánů. Všichni začali vytahovat peníze a Berto položil heroin na stůl a peníze posbíral. Berte to, berte to. Všichni se vyhrnuli z kanceláře a začali slídit ztemnělou místností s mrazicími boxy, šmátrali ve spárách a štěrbinách, pod deskami v podlaze, za balzamovacím zařízením, mezi uvolněnými cihlami a vytahovali své nádobíčko. Bylo jedno, kolik měl kdo soupraviček poschovávaných někde po městě, jednu soupravu s nářadím měl každý ulitou v Okrskové márnici v Bronxu. Vrátili se do kanceláře, každý si vzal kelímek s vodou a na podlaze si pro sebe zabral malé území. Dál hrálo rádio, avšak soustředění bylo tak intenzivní, že nikdo neslyšel hudbu ani nevnímal nic okolo sebe, vyjma své lžičky, na kterou opatrně nasypal heroin, pak přidal vodu a zahříval ji, dokud se droga nerozpustila, tekutinu pak skrz vatu natáhl ze lžičky do kapátka a podvázal se. Každý věděl, že v místnosti není sám, tomu, co se dělo okolo, ovšem vůbec nevěnoval pozornost. Když byla hotová jejich oblíbená žíla, zaťukli do ní jehlu a pozorovali, jak první bublinka krve vyrazila tekutinou a vyšlehla k hladině, viseli na ní očima a to jediné, co si v tu chvíli uvědomovali, bylo to, že se jim povedl nášleh a že jim to v žaludku vře radostným očekáváním, a potom zmáčkli kapátko a napálili si ten matroš do žíly a čekali na první příval a pak znovu nechali kapátko naplnit krví a vymáčkli ho do sebe a pak to tam kopli ještě jednou a nechali to svištět, tváře jim zrudly a oni cítili, jak se jim z kůže řine pot, pak natáhli do kapátka vodu a položili ho spolu s ostatním nádobíčkem do hrnku s vodou a opřeli se o zeď a zapálili si cigaretu, jejich pohyby byly pomalé, oči přivřené, uvnitř jim vše utichlo a zvláčnělo, vzduch byl hebký, jejich životy zbavené všech starostí, slova pomalejší, tišší. Harry se začal šťourat v nose. Tý vole, tenhle matroš je úplná fantazie. Bertiku, ty muj kluku, ty seš stejnak borec, voe. Notobych řék, voe. Vy zíráte, my zíráme. Smích a chichotání byly tiché a pomalé a tchjúúú, těžce v pohodě. Hej ty vole, vydloubni mi tam pořádnýho macka. Harryho pravý malíček byl ještě stále pohroužený hluboko v jeho nose, obočí měl svraštěné hlubokým soustředěním, jak podnikal průzkum, zcela unesen tou živočišnou rozkoší z hledání, tím málem orgasmickým uspokojením z nalezení pevné hmoty, která měla být vydloubána a vypáčena nehtem z usychajících stěn, pak opatrně vytažena z temné dutiny do toho něžného modravého světla, aby byla rozkošně válena mezi špičkami prstů. Jeho vlastní hlas mu zněl v uších konejšivě, protože se v něm odrážel vnitřní klid a spokojenost. To je v pohodě, vole. Někdo má rád holky, druhej zase vdolky, co, vole? Marion dala Harrymu pusu na tvář, řekla bych, že seš krásnej, Harry. Líbí se mi, když vidím, jak si chlap dělá dobře. Smích trošku přibral na intenzitě, ale pořád byl tichej a tchjúúú – děsně pomalej. Kůůůrva, proč toho kuká nenecháte bejt, ať si to muže v klidu dělat. To musí bejt ale votrava, vole, mít to hozený přes holuby. Jasně, pokaždý dyž chce shodit pět kilo, tak se začne dloubat v nose. To bych měl říct ségře. Ta je dvakrát taková jak já. Ta dyž mě vidí, tak se dycky šíleně vytočí. Tak to jí, vole, dej kousek heráku a celá ta její macatá prdýlka jí zfleku vodteče drenáží, řikám ti zfleku. Hele, a neni to náhodou tak, že ty se tady vlastně šukáš prstem? Hej, Harry, nechceš, abych ti podal pomocnej prst? Kůůůrva, přestaňte si z něj furt dělat prdel, voe. Týbrďo, to je žůžo, co? Jako dyby ses hrabal v prcince, viďžejo. Ber to tam, chlape, jen to tam ber!!! Harry se zazubil, když slyšel, jak se ostatní smějou, a dal si pauzu, aby mohl potáhnout z cigarety, pak si hřbetem ruky promnul nos. Měl bych vás dát šecky zabásnout za vměšování do náboženskejch svobod. Betty na něj udělala znamení kříže, Ve jménu otce, syna a holuba svatýho. Harry se rozchechtal s ostatními a Angel dal rádio trochu hlasitěji a jeden po druhém začali kývat hlavou a luskat prsty do rytmu. Ty, Angeli, máš tam ňáký zajímavý klienty? Ale, nic móc, všichni sou takový ňáký vytuhlí, ha, ha, ha. Angelova hlava se kývala nahoru dolů, jak se pořád smál, a když mluvil, prskal slova skrze řehot, furt se akorát válej. Kůůůrva, vsadím se, že maj zdravější ksicht neš ty, bejby. To neříkej. Já si myslím, že Angel je hezkej. Jasně, haha, jako hrabě Drákula. Jste srdečně zváni. Pijte krev, sic se vám srazí. Lucy se chviličku hihňala a vrtěla hlavou, Zajímalo by mě, co by ten týpek dělal tady, hehehe, ten by byl hlady celej nadrženej. To je jasný, voe. V pohodě by stačilo, aby se zakous do Berta, a předávkuje se. To je legrační přectava, upír na absťáku. Harry objal Marion a přitáhl si ji k sobě. Jen klid, zlato, nebo se ti zahryznu do chššštánu, a začal jí okusovat krk. Hihňala se a kroutila a brzy se oba unavili a jenom se opřeli o stěnu a hlasitě se u toho culili. Ne, fakt, Angeli, příde ti sem někdy i něco extra, jako ňáký pěkný mladý maso? Kůůůrva, tendlencten mrcas je, voe, normálka vlkodlak. Každý se hihňal a škrábal. Vo nic nejde, volé, já to chápu. Někdo to rád horký a někdo to rád studený. Hej, Berto, co tys to dal Fredovi do matroše? Marion se hihňala a celá se zakuckala, jak měla ústa plná kouře. Ty, Frede, jdi radši támhle na druhej konec pokoje. Budu se cejtit bezpečnějc. Všichni se řehtali a hihňali a mnuli si nos, když si zrovna nestříleli z Freda a nepráskali z cigarety. Kouř začínal tak houstnout, že celá místnost v tom modrém světle působila dojmem, jako kdyby do ní nějakým záhadným způsobem spadl kus jasně modré oblohy. Kůůůrva, mně je fuk, co bylo v tom matroši, mě by zajímalo, co by si Fred s takovým pěkným mladým masem počal. Nejdřív bysi musel ňáký sehnat. Jedna tu byla včéra a to byla vopravdu kočka, vole. Prostě nádherná. Fak eso. Zrzavá. Přírodní zrzka, a figuru pevnou jak cihlovej hajzl. Měla je takovýhle a prdelku, co nemá nikdy dost. Fred se tvářil a mluvil tak horlivě, jak mu jen herák dovolil. Tyvole, vopravdu, jó? A jak byla stará? Hele, co ti na to mám říct? Vokolo devatenácti nebo dvaceti. Kůůůrva, no nejni todlencto děs? Tendle magor se stará, kolik jí je. To viš, vole, má zábrany, nechce, aby ho nachytali s nějakou, co neni plnoletá. Co, Frede, nemam pravdu? Všichni se zubili od ucha k uchu a pochichtávali, hlavy se jim přitom pohupovaly a nadskakovaly. Kde ji máš? Možná to bude přesně ten typ, kerý Fred žere, Ž E R E. Bety kroutila hlavou a pochichtávala se do hrsti. Víte, co vám povim, chlapi, vy ste normální prasata. Heleď se, nekritizuj. Ekologicky je to správně. Recyklovat musíš všecko, vole. Obličeje se stále křenily a hlavy se stále pohupovaly a smích byl o něco hlasitější. Kůůůrva, vy bledý prdele ste divný, fak divný. Dyž vás tak čověk poslouchá, tak ste jak banda ňákejch zatracenejch lidojedu. Hele vole, co do mě furt šiješ? Já sem akorát položil přátelskou votázku. Smích se stával o něco hlasitějším a o něco energičtějším. Na co umřela? Kdo řiká, že byla mrtvá? Byla to návštěvnice, he, he, he. Hlavy se přestaly pohupovat a všichni jimi začali kroutit. To bylo dost dobrý, có? Fak ste mi to žrali, có? Viš, co ti, voe, povim? Tys vychytal ten správnej džob, ponivač máš vodumřelej mozek, bejby, normálně vodumřelej. Natáhla se ruka a pustila rádio hlasitěji a muzika si prorazila cestu modrým dýmem a přehlušila pohihňávání a smích. Hele, tyjo, todle je chlápek, kerýho mám děsně rád, ten mi kvílí přímo z duše. Všichni kývali na slova té písně hlavou. Jó, jasně, jen jim, zlato, řekni, že se určitě potřebujem vo někoho vopřít. Ó, opři se o mě, zlato, opři se o mě! Sledujete, jo, co to tam ta roštěnka řiká vo svejch prsouch, že prej sou vždycky votevřený? Ta musí bejt ňáká divná, ne, zavírá snad vona nohy? Hele, Angeli, co dybys byl rač sticha, vole. Každý měl oči napůl přivřené od toho kouře a heroinu a obličeje se jim ustavičně křivily a culily, jak se nořili do slov písně. Hele, micinko, máš pro mě v tý svý garáži trochu místa? Fred se zazubil a párkrát zamlaskal a Lucy dál soustředila svou pozornost na proužek dýmu, který jí stoupal z cigarety, hrozně ji bralo sledovat ten rozdíl mezi barvou kouře, který vycházel ze zapáleného konce, a tím, co vycházel z toho opačného. Tak se mnou měj soucit a pošli mi lajnu koksu a třeba se dočkáš, ty prďolo. Ozvalo se chichotání. Žjůůůůů, tadle holka je ale fakticky drsná. Náhle všichni utichli, protože se zaposlouchali do části písně, kde se zpívalo „sni dál“, a každý z nich si přitom tak či onak pomyslel, že on nepotřebuje nikoho, s kým by dál snil, protože tenhleten boží matroš to zmákne sám jedna báseň…

Pak se všichni zamotali do veršů, jež následovaly, a hihňali se a řehnili a křenili. No jasně, přesně jak řikáš, voe, potřebuju někoho, kdo by mi dal. Samo, zlato, já bych ti dal, hmmm hmmm. Lucy se přimhouřenýma očima podívala směrem, kde seděl Fred. No na mě nekoukej, brouku, rači si běž za svojí mámou. Ostatní se přinutili k slabému uchechtnutí, Fíííha, ta je ale drsná, voe. Fred se řehtal co možná nejhlasitěji, ale stejně se sám neslyšel. Pokoušel se na Lucy podívat, jenže nemohl zvednout hlavu, šetřil si totiž síly na práska z cigarety. Píseň ještě nekončila a oni poslouchali a vychutnávali každičké slovo a převalovali si je v hlavě. Harry si strčil do pusy novou cigaretu a natáhl se pro Tyronovu, aby si připálil, avšak Tyrone uhnul hlavou a hodil po něm krabičku sirek. Harry na ně zůstal na okamžik zírat, pak je pomalu zvedl a podstoupil proceduru, která znamenala vytáhnout sirku z krabičky, zapálit ji, zvednout ji co nejvýše a sklonit hlavu co nejníže a posléze si zapálit cigaretu. Hó, hó, ale jó, klíďopíďo si je, bejby, vem šecky, hlavně na mě nehraj todle divadýlko. No jé, tohle je téda spó-lé-čnóst.

Hele chlape, pusto tam eště jednou. Proč, do koho byste se teď chtěli opřít, z koho byste teď chtěli ždímat krev? Kůůůrva, to je mi fuk, dokavaď to nebude moje krev. Tý vole, jediná krev, na kerou sem vochotnej koukat, je v mym kapátku, těsně před tim, než si ho, parchanta, šlehnu do žíly. Kůůůrva, tobě v tý tvý makovici jede furt jedno a to samý, voe. No jasně, furt mu tam jede, jak se zas sjede. A jednou na to dojede. Hihňání a chichotání se blížilo hlasitému smíchu a všichni přitom rytmicky kývali hlavou do svižné hudby, občas potáhli z cigarety, koukali do šedohnědé betonové podlahy, ale vůbec ji nevnímali, protože se zabývali tím, jak jim je, a hoši, jim bylo prostě báááječně. Ještě pořád jim zněly hlavou poslední noty té písně, a už se rozjela další věc. Hele, sledujete, co teďka hrajou? Týbrďo, tak todle sem neslyšel vod dob, co sem si eště ani nešlehal. Kůůůrva, žáná deska nejni takle stará, voe. Marion se pohodlně opřela Harrymu o rameno, oči a tvář jí hrály něžným úsměvem. Vzpomínáš, jak sme na tohodle chlápka chodili do města? Jo, jasně… Její hlas přetékal nostalgií, že jsi téměř viděl, jak modrým kouřem plynou vzpomínky, nejen vzpomínky na muziku a radost a mládí, ale možná i vzpomínky na sny. Poslouchali muziku, každý ji slyšel po svém, každý byl uvolněný a klidný a měl pocit, že je součástí té muziky, že jsou vzájemně součástí jeden druhého a skoro i součástí světa. A další odvázaná noc v Okrskové márnici v Bronxu zvolna odplouvala do nového dne.

Telefon zazvonil podruhé a Sára Goldfarbová se k němu naklonila, přičemž zároveň s tím dál pokračovala v seřizování tykadel antény na svém televizoru, vnitřně rozpolcená mezi potřebou zjistit, kdo to volá, a potřebou zbavit se těch čárek, které se jí co chvíli míhaly přes obraz, víc a víc se natahovala směrem k telefonu, který se znovu rozdrnčel, očima pošilhávala po televizi a otráveně zaúpěla, jednou rukou hmatala po telefonu, zatímco špičkami prstů druhé ruky pořád poklepávala do antény a centimetr po centimetru ji posouvala. Už to bude. Už to bude. Nezavěšujte, a vyrazila proti telefonu, div že neupadla a neplácla sebou uprostřed šestého zvonění na židli. Prosím? Paní Goldfarbová? Paní Sára Goldfarbová? To jsem já. U telefonu. Ten hlas byl tak optimistický a okázale srdečný, tak nadšený a opravdický, že se až otočila k televizi, jestli náhodou nevychází z ní. Paní Goldfarbová, tady Lyle Russel ze společnosti McDick Corporation. Paní Goldfarbová, jak by se vám líbilo, kdybyste mohla soutěžit v jednom z nejdojemnějších programů v celé televizi, v takovém, co člověka zahřeje rovnou u srdce, co říkáte? Jémináčku, já? V televizi??? Bez ustání těkala očima z telefonu na televizi a hned zase zpátky na telefon, snažila se sledovat obě věci zároveň. Hahaha, já hned věděl, že by se vám to líbilo, paní Goldfarbová. Už podle toho, jaký máte srdečný hlas, poznám, že vy jste přesně ten typ člověka, který potřebujeme do našich pořadů. Sára Goldfarbová zrudla a zamrkala, nikdá by mě nenapadlo, že bych snad mohla bejt v televizi. Sem jenom… Jé hehehé, já vim, jak vám je, paní Goldfarbová. Věřte mi, pro mě je to úplně stejně vzrušující jako pro vás, být součástí tohoto fantastického průmyslu. Považuji se za jednoho z nejšťastnějších lidí na světě, protože mám každý den možnost pomáhat lidem, jako jste vy, paní Goldfarbová, protože se podílím na pořadech, na něž jsme hrdi nejenom my, ale celý náš průmysl – ne, celý náš národ je na ně hrdý. Harryho matka křečovitě žmoulala blůzu, cítila, jak jí buší srdce, a vzrušením začala mrkat. Ó, mně se nikdá ani nesnilo… Hlas Lyla Russela byl najednou upřímný. Vážně upřímný. Paní Goldfarbová, víte, jaké pořady mám na mysli? Máte nějakou představu? Ne… já tó… dívám se na Ajax, čistič toalet, a nejsem si jistá… Myslíte jako v televizi??? Paní Goldfarbová, sedíte? Jestli ne, tak si prosím vás sedněte, protože až vám povím, o jakých pořadech je řeč, tak se vám samou radostí zatočí hlava. Já sedím. Už dávno sedím. Paní Goldfarbová, teď nemluvím o ničem jiném než… jeho hlas náhle ustal a Sára Goldfarbová si ještě křečovitěji tiskla blůzu u krku a s očima vytřeštěnýma zírala na telefon a na televizi, jak si nebyla jistá, z kterého přístroje jeho hlas nakonec vyjde. Když promluvil, jeho hlas byl tichý, hluboký a vášnivě procítěný – Paní Goldfarbová, my zastupujeme televizní soutěžní pořady. Jééééminkote… Udělal dramatickou pauzu, zatímco se Sára Goldfarbová, jejíž dech přehlušil hlasy z televize, snažila vzpamatovat. Hlas Lyla Russela byl autoritářsky dramatický. Ano, paní Goldfarbová, a ještě – a ještě úplně nové pořady, opakuji, úplně nové pořady, které se budou vysílat příští rok, pořady, ve kterých by chtěly účinkovat milióny Američanů, právě ty pořady, na které už milióny lidí netrpělivě čekají – Já… já… v tom – Jé, to já nemužu – Ano, paní Goldfarbová, vy. Vím, jak vám je, říkáte si, proč zrovna vy byste měla mít takové štěstí, když tu je tolik miliónů lidí, kteří by dali cokoliv za to, aby mohli v jednom z těchto pořadů účinkovat – Jé, to já vám nemužu říct… Nu, to já vám, paní Goldfarbová, také nemůžu říct, jak to, že máte takové štěstí, hádám, že Bůh pro vás asi chová ve svém srdci zvláštní místo. Sára Goldfarbová klesla do opěradla svého televizního křesla, v jedné ruce jako o život svírala telefon, v druhé svoji blůzu. Oči vyvalené z důlků. Ústa dokořán. Kam až paměť sahá, bylo to poprvé, kdy přestala vnímat televizi. Veškeré nezbytné informace vám pošleme poštou, paní Goldfarbová. Mějte se hezky a… Bůh vám žehnej. Klap.

Před zraky Harryho matky za sladce konejšivého zpěvu žalmů tanula zjevení nebeských andělů, dokud je nerozehnala láhev čisticího prostředku, která explodovala v bílé tornádo, a sluchátko, které jí pípalo v ruce. Nadechla se. Potom vydechla. Sluchátko. Ano. To sluchátko patří do vidličky. Zavěsí se. Áá háááááá. Duc, duc. Netrefila vidlici. Krátce se na sluchátko zadívala, pak je zvedla a polehoučku vložila do vidlice. V televizi. Propána, v televizi. Co si vezmu na sebe??? Co vůbec mám na sebe? Měla bych si vzít nějaký hezký šaty. Co když se nenacpu do korzetu? Je takový horko. Sára se na sebe zadívala, načež zoufale zakoulela očima. Možná se trochu zapotím, ale ten korzet mít musim. Snad že bych začla s nějakou dietou? Nebudu jíst. Do tý doby, než budu v tý televizi, shodím patnáct kilo. Pak budu v tom korzetu vypadat jak Spring Boyingtonová… tak trošku… tak nějak… Vlasy! Řeknu Adě, ať mi udělá vlasy. Možná to dělaj voni. Nějak speciálně. Jejda… měla sem se optat… koho vlastně? Jakže se menoval? Já si vzpomenu, však já si vzpomenu. To přijde. Povídal, že všecko mi prej pošlou poštou. Sluší mi to, když mám červený šaty a k tomu – Ne! Červená nevypadá v televizi moc dobře. Prostě to není vono, takový divný a rozmazaný. A boty a kabelku a náušnice a náhrdelník a krajkovej kapesníček, JÉ-MIN-KO-TE, kývala Sára hlavou, ruce si tiskla ke spánkům a obracela oči v sloup a zdvihla ruce do výše, dlaněmi vzhůru, pak je lehce sevřela jakoby v pěst a ťukala jimi o sebe, pak najednou strnula, na okamžik zůstala bez hnutí sedět v křesle. Podivám se do šatníku. To udělám. Šatník. Souhlasně přikývla hlavou a vyskočila z křesla a šla do ložnice a pustila se do prohledávání svých skříní, stahovala šaty z ramínek a pokaždé je podržela před sebou, pak je hodila na postel, lezla po čtyřech, aby mohla prosmýčit i ty nejtemnější a nejodlehlejší kouty šatníku, přičemž nacházela takřka zapomenuté páry bot, setřela z nich prach, u toho si broukala monotónní nápěv beze slov a bez melodie, a pár po páru si je vyzkoušela, v některých se poněkud zakymácela, jak jí mozolnatá chodidla přetékala přes okraje a napínala řemínky k prasknutí, poté pózovala před zrcadlem a prohlížela si své boty a své modrými pruhy a tečkami poseté nohy… Ach, jak se jí ty její zlaté boty líbily, všechny její zlaté boty. Nakonec neodolala. Oblékla si červené šaty. Já vim, že červená na obrazovce nevychází tak dobře, ale ty červený šaty se mi tak líběj… úplně je miluju. Zaujala elegantní postoj a přes rameno se podívala do zrcadla… pak přes druhé rameno, nastavovala si různé délky u sukně, pokoušela se to zapnout, ale po půldruhém centimetru a po mnoha minutách námahy a natahování a pěchování a upravování to vzdala, a tak zůstala stát rozepnutá před zrcadlem, spokojená s tím, co vidí, hleděla na sebe očima mnoha prošlých dní, jak tam stojí v těch senzačních červených šatech a zlatých botách, které měla na sobě, když měl její Harry bar micvu… tehdá ještě žil Seymour… ani nemocný nebyl… a její méďula, jemu to přece tak slušelo – Ale, to už dávno neni pravda. To už se nevrátí. Seymour je mrtvý a její – No, ukážu se v tom Adě. Šaty si na zádech, tam, kde je měla rozepnuté, pevně přidržovala a čekala, až zastaví výtah, pak šla k sousedním dveřím, kde bydlela její přítelkyně Ada. Kde se co slaví? Ňáká párty? Ale párty šmárty. Tohle je jako všecky párty dohromady. Až ti to povim, tak vyskočíš z vokna. No, doufám že to bude vokno vod sklepa. Usadily se strategicky v obývacím pokoji, aby obě mohly jedním okem a jedním uchem sledovat dění v televizi, zatímco budou probírat tu významnou záležitost, jež sem přivedla Sáru Goldfarbovou v těch senzačních červených šatech a zlatých botách, které měla na sobě, když její Harry, její méďulka, měl bar micvu, záležitost natolik významnou a neslýchanou, že z ní byla Sára v takovém šoku, že ačkoliv byla stále schopná se hýbat, odmítla kousek chalvy. Sára Adě pověděla o tom telefonátu a o tom, jak bude v televizi. Právě ona, Sára Goldfarbová, bude v televizi. Ada zůstala na moment zírat (jedním uchem totiž zachytila závěr epizody jednoho seriálu). Opravdu? Nevodíš mě tu za nos? Proč bych tě vodila za nos? Na co se tu asi takhle strojím, do sámošky, ne? Ada dál zírala (hudba jí říkala, že do té epizody právě dávají zatmívačku. Instinktivně vytušila, že teď přijde reklama, ještě předtím, než zvuk náhle nabral na hlasitosti a obrazovku proťala exploze). Dáš si skleničku čaje? Vstala a namířila si to do kuchyně. Sára za ní. Voda brzy začala vřít a ony se vrátily do obývacího pokoje, každá se sklenicí čaje, zrovna končily reklamy, a usadily se znovu do té samé strategické pozice, a zatímco jedno oko a jedno ucho měly nepřetržitě naladěné na televizi, debatovaly a spekulovaly o tom, jak nesmírný bude dopad oné nadcházející události na život Sáry Goldfarbové, události tak fenomenálních rozměrů a závažnosti, že jí vdechla novou vůli k životu a vyvolala sen, který prosvětlil její dny a konejšil ji v nočním osamění.

***

Harry a Tyrone C. procházeli parkem a takřka ze všech sil se snažili vyhýbat všem těm harantům, co s řevem běhali okolo nebo kolem lítali na bruslích nebo na skejtu, takže sis nikdy nebyl jistý, ze kterého konce nebo strany to do tebe můžou napálit. Kůůůrva, teda nevim, proč musej mít tyhle letní prázniny. Tyhle malý smradi by měli bejt zavřený ve škole úplně nafurt. Děláš si srandu? Dyť by z tý školy uďáli kůlničku na dříví. Tímhle se akorát ušetřej peníze daňovejch poplatníků. No nejni tohle prasárna, zmrd, co jaktěživ nikdá nešáh na práci, a von se, voe, stará vo daňový poplatníky. Ty vole, vo takovýdle věci se přece musíš starat. Co je to s tebou, copak necejtíš žánou zvodpovědnost? Hóóóšííí, no slyšíte to, podívejte, jak ho to, frajera, vytočilo. Poď, bejby, musme si dát něco k jídlu, s tebou totiž vážně něco je. Popošli k pojízdnému stánku s hotdogy a vzali si dva s cibulí a hořčicí a mletou papričkou a láhev sody. Když to dorazili, odpochodovali od toho hřiště, co nejdál to šlo, a natáhli se do trávy. Hele, s tim, že koupíme těch třicet géček, sem fakt nekrmil kozla. Klíďopíďo, bejby, u mě je to v pohodě. No tak se tady přestanem válet a dem na to. Kůůůrva, a na co jako? Dyk nemáme žáný love. Děláš si kozy? Já myslel, že máme prachů plnou prdel. Jo, tak leda tu prdel. No tak poď, přestanem se tu mrcasit a vykoumáme, jak ty prachy schrastíme. Kolik vlasně potřebujem? To přesně nevim. Pár stovek. Nejlepší by bylo vypravit se tam se štyřma kilama, pak bude jasný, že na to máš, ať se děje, co se děje. Seš si jistej, že nám Brody muže sehnat celou třicítku? Co to kurva plácáš, voe? Jasně že sem si jistej. I po tom, co si z toho dá sám, nám zbyde hafo na to, abysme to půlnapůl nařezali a dostali z toho jednou tolik škváry a eště se sami pěkně rozšoupli. Tak to beru. U něj to máš prostě nabeton, že bude mit nějakej dynamitovej matroš. Ale já bych na to nerad ňák těžce najel, vole. Nechtěl bych to celý posrat tim, že do toho spadnu. To máš sakra recht. Stačí, dyž budeš v pohodě a hned máme celej štrůdl usmrkanejch smažek, kerý to pro nás budou prodávat. Jo, to je jediná možná cesta, vole. Já už viděl frajery, kerý do toho spadli a posrali to a skončili za katrem. Ale kůůůrva, na to my sme, bejby, zase moc chytrý. No jasně, plácli si. Tak kde teda seženem ty prachy? Bejby, já nevim, ale nechci nikoho vobrat. Já sem, voe, eště v žáný base neseděl a chci, aby to tak vostalo. Klídek, vole. Co asi sem, ňákej géngstr? Mámina telka je jedna věc, ale zlodějina je něco jinýho. Mohli bysme prodávat hotdogy. Jó, to jistě, a kdo se bude s tim vozejkem tlačit? No, nezírej na mě, bejby, já sem prodavač. Hahaha, to by byl pohled… jéžiš, úplně tě vidim, jak votvíráš ten rohlík a já do něj šoupnu toho buřta a pak si hodíme drobákem, kdo na to naleje hořčici. No, řeknu ti, aspoň bysme neměli hlad. Tak tohle mi vrásky nedělá, vole. Tyrone, ty vole, přemejšlej přece. Přece musí existovat způsob, jak rychle splašit pár kilo. Kouřili a mžourali a drbali se, pak Tyrone švihem ruky odhodil vajgla a podrbal se na hlavě, jako by si ji mnul, aby povzbudil šedou kůru mozkovou… a zbavil se všeho, co ho svrbělo. Vim vo pár manících, co choděj někdy vokolo čtvrtý pátý ráno do novin a chystaj se na nakládání náklaďáků. Kolik za to maj? Já nevim, voe, ale co natuty vim, je, že maj na sobě dycky ňáký pěkný hadry a jezděj fakticky vychytanejma sporťákama. Fakt? Harry se na Tyrona krátce zadíval. Hmmmmmmmmmmmm. Co myslíš? Tyrone se ještě pořád drbal na hlavě, jenže teď si ji už víceméně hladil. No řeknu ti, voe, že natu rachotu nejsem nějak žhavej, teda nechce se mi do ní vo nic víc než tobě. Viďžejo… pět hodin ráno. Jéžiši. Já myslel, že tou dobou chrápou i barmani… jenže… Harry dál zíral a Tyrone C. se dál drbal. Co myslíš? Bejby, já ti nevim… Ale řek bych, voe, že bysme to tam možná mohli jít tak ňák vomrknout. Harry pokrčil rameny. Vlastně proč ne, vole? Tyrone se přestal drbat na hlavě a plácl Harrymu do dlaně, pak Harry plácl jemu a zvedli se a loudavým krokem vyšli z trávníku na pěšinu, pak po pěšině přes park na ulici a na zem se chvatně snesl párek vrabců, aby si vymohl několik drobků ze sušenky. Harry usoudil, že na dobu, co budou pracovat, půjde bydlet domů, aby měl jistotu, že vstane včas. Dyž mámě povim, že mám práci, tak určitě dohlídne na to, abych vstal. Myslim, že budeme muset vstávat tak kolem čtvrtý, co? Jesi chcem mít jistý, že se tam dostanem včas… čtyři hodiny ráno, to se mi zdá nemožný. Hele bejby, tak si prostě přectav tu třicítku čistýho hera, to ti nadzvedne prdel. Pak se stavíš u mě a vytáhneš mě z pelechu. To se, vole, spolehni. Jesi budu muset vstát, tak vstaneš i ty. Zasmáli se a plácli si a Harry se už chystal otočit a vyrazit, aby se připravil na nový režim, jenž z nich učiní dealery, co jedou ve velkých kšeftech, když tu zahlédli, jak se ulicí žene jeden jejich známý. Héj, bejby, co se dějé? Vypadáš, jak dybys měl zapatama chlupatý. Kam ten spěch? Malej Joey, ten kluk s tim natrženým uchem, znáš ho, ne? Jó, jasně. Vodnaproti přes ulici. Jo, to je přesně von. Von a Tiny a ještě jeden kluk akorát nakoupili vod Windyho a Joey nestih ani pořádně vymáčknout kapátko a bylo, voe, po něm. Bum a předávkoval se. Prej si dal akorát jeden prťavej nášleh a byl hotovej. Takže Tiny si trošku šňupnul, akorát aby se dostal do pohody, a ty voe, byl úplně sesmaženej. Nekecej? Ty u sebe nic nemáš? No jasně že ne. Sakra, proč bych se asi jinak honil za Windym? Chci se tam dostat dřív, než zistí, co vlasně má, tyvoe. Ten zmrd v tom uš jede takovou dobu, že by se nesfrnk ani chcankama vod muly. Harry s Tyronem se k té honbě za Windym také připojili. Do práce přece můžou jít vždycky někdy potom, ovšem šance sehnat trochu dy-na-mi-to-vý-ho hera, jako je tohle, ta nepřichází každý den.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rekviem za sen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.