OBSAH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 1

JEDINÉ SVĚTLO, KTERÉ osvětlovalo tmavou chodbu paneláku, bylo od otevřených dveří jednopokojového bytu. Petra stála na prahu a sledovala dvojici, jak se zouvá. Byla to mladá dvojice, na první pohled bylo jasné, že do města nepatří. Muž kolem pětadvacítky ve špinavém tričku a kalhotách. Přerostlé vlasy mu přepadávaly do čela. Boty už z dáli musely přesvědčit každého, že majitel pracuje rukama a ne hlavou. Normálně na brněnském sídlišti nic před dveřmi nenechávala, ale s bagančaty od hlíny ho nepřesvědčovala, aby je dal dovnitř.

Jeho přítelkyně vypadala o hodně mladší, podle předchozího telefonátu nastupovala na vysokou školu. Ta holka na sobě neměla ani stopu líčidla, přesto byla hezká takovým přirozeným způsobem. Dlouhé zlaté vlasy jí ve vlnách padaly na ramena. Drobný obličej s modrýma očima, lemovanýma velkými řasami, působil až dětsky. Oblečení měla narozdíl od doprovodu čisté, ale tričko a rifle nebyly ničím zajímavé. Vypadala upraveně.

Petru napadlo, že by se hodil zlatý křížek na krku, aby dokreslil ten obrázek vesničanky na návštěvě ve městě. A světe div se, když se otočila, měla ho. Představila se jako Míla, doprovod zabrblal něco jako, že je přítel. Jméno zahuhlal, Petra ho nepostřehla. Celkově pro ni vypadali na ztracenou půlhodinu, přesto je pustila dál. Prohlídka bytu byla krátká, 1+1 bylo jako dlaň, ale bylo to její hlavní bohatství, její svoboda. Aby si tedy mohla žít, jak chtěla, musela mít peníze, proto sháněla spolubydlící. Hledala někoho, s kým by se shodla, někoho podobného jako ona, ale tahle holka na to nevypadala. Spíše jako by vypadla z klášterní školy. Petra byla oproti ní zcela odlišná. Měla krátce střižené tmavé vlasy s čerstvým červeným melírem. Vyšší sportovní postavu oděla pro tuhle příležitost do trička a děrovaných riflí. Chodila po bytě bosá, v rozpáleném panelákovém bytě se alespoň o podlahu trochu zchladila.

Projít byt se dalo v několika krocích. Byl malý, ale její a nehodlala se za něj omlouvat. Umakartové jádro časem chtěla přebudovat, ale zatím na to chyběly peníze. Kuchyňka byla jako dlaň, ale na sídlišti v Bystrci to byl standard. Pak zbýval jediný pokoj, který byl obyvákem a ložnicí zároveň. Krom skříní a televize tu byla velká manželská postel. Petra věděla, co má. Nenabízela luxus, na druhou stranu ale nechtěla moc peněz. Momentálně to spíš byla nouzovka. Ještě nedávno tu s někým byla, ale když tu zbyla jen prázdná půlka postele, rozhodla se nehledat známost, ale zpeněžit to. Po předchozích zkušenostech se to zdálo rozumnější.

„Máte to tu hezké,“ řekla holka.

Petře přišlo, že nejen vypadá jako dítě, ale se tak i chová. Takový roztomilý nesmělý stvoření. Neopravovala ji, i když vykání jí připadalo v jejím věku trapné. Na druhou stranu se asi stejně už neuvidí, tak je to jedno. Kluk neříkal nic, mírně se mračil a trochu opovržlivě krčil nos.

„Ty bys tak chtěl do Hiltonu, co?“ napadlo při pohledu na něj Petru.

Po pár krocích zakotvil svůj pohled z okna na parkoviště, hledal asi svoje auto. Rychle dvojici odrecitovala pár pravidel, která si vymyslela pro novou spolubydlící. Žádné kouření, návštěvy po domluvě, platba předem.

„Tak děkujeme. My si to rozmyslíme a dáme vědět,“ rozloučila se dvojice a Petra za nimi zavřela dveře.

Pohledem zabloudila na parkoviště. Ti dva zastavili u dvanácettrojky. Podle Petry by taková auta patřila tak akorát do muzea. Jak s tímhle mohl někdo dojet do Brna, to nechápala, ale oči neodtrhla. Oni se tam snad hádali. Škoda, že chyběl zvuk, bylo by to lepší jak televize.

„Mně se to líbí, budu zde bydlet.“

„Ale nebudeš, tady, holčičko, to bude podle toho, co řeknu já. Ty jsi tu od toho, abys plnila, co řeknu. Žádný samostatný rozhodování nebude!“ vymyslela si Petra rozhovor podle toho, co viděla na parkovišti.

Zašla si pro pití do lednice a než si vybrala, znovu zazvonil zvonek.

„Omlouvám se, že ještě jednou ruším. Pokud by to ještě šlo, ráda bych tedy zde bydlela,“ řekla dívka trochu zmatečně, ale rozhodně.

Tenhle obrat Petra nečekala, ale na druhou stranu vlastně měla po starostech.

Kapitola 2

„NECHÁPU, PROČ MUSÍŠ BYDLET V BRNĚ. Podle mě by stačilo, kdybys tam občas dojela,“ zabrblal Radek.

Oči držel upřené na vozovku. Řídil dobře, ale teď se na Mílu schválně nedíval, aby zdůraznil, jak ho ta celá záležitost otravuje. Za okny se jen občas míhala světla protijedoucích aut, jinak byla tma. Na jednu stranu to znělo hezky, když řekne ostatním v hospodě, že jeho holka bude učitelka, pomyslel si. Nahlas by to ale nikdy nepřiznal. Jenže aby odjížděla na týden do Brna a vracela se na víkend, to se mu nelíbilo, a to s tím ještě nezačala. Stačilo, jak otravovala s maturitou a přijímačkami. Učila se, nebyla s ní žádná zábava a vlastně ani moc nepomáhala. Však její otec z toho taky nebyl nadšený. Kdyby ji její matka nerozmazlovala a nezajišťovala jí něco extra, nebyly by všechny tyhle potíže. Až se vezmou, udělá tomu všemu rychle přítrž.

„Vždyť víš, že podle rozvrhu máme labiny hned v pondělí ráno od sedmi. Jak bych se sem dostávala?“ oponovala mu Míla.

„Vždyť jezdí autobus o půl páté…“

„Vždyť víš, že nerada vstávám. To bych se musela budit ve tři.“

„Bude to stát dost peněz.“

„Máma mi je slíbila.“

„To ti nebudu chybět?“ vynesl hlavní argument.

„Budeš mi chybět a moc, ale já se budu vracet každý týden k tobě. Budeme se na sebe těšit a toužit po sobě. Budu ti volat každý den.“

Pohladila ho rukou po krku, ale jen pohodil hlavou. Stejně věděla, že se mu to líbí. Rukou obkroužila jeho biceps. To měl vždycky rád. Chodil do posilovny. Hned jej zatnul, aby mu mohla pochválit, jak je velký. Najednou sjel ze silnice prudce na lesní cestu. S Mílou to hodilo, jak najeli na nějaký hrb, a auto se zastavilo. Radek se otočil a sklopil sedadla. Míla hned věděla, co chce. Chce sex. Byl to prostředek, jak se dostat rychle zpět do dobré a jí nakloněné nálady, tak to udělala. Nebyla v tom něha ani romantika, předehra a dohra. Poslední dobou měl čím dál tím větší problém používat kondom. Chtěla studovat a děti chtěla až poté. Kdyby bylo na Radkovi, měl by děti hned. Měl na to věk a v okolí to tak ostatní měli. Byla by doma a starala se o děti, tak by si to přál. Popřípadě by pomohla v hospodářství.

Všechno se odehrálo tak rychle. Že ten kondom nepoužil, zjistila, až bylo po všem.

„Proč jsi to udělal?“ ptala se poděšeně. Jak během pár minut ohrozit její sny…

„Miluju tě,“ řekl místo omluv. „Já tady žádný neměl. A ty jsi moc krásná na to, abych tomu odolal.“

Do Míly jako by hrom uhodil. Všechny myšlenky se jí zastavily na jedné. Tohle by mohl být konec jejího snu, ještě předtím, než začal. A on to omluví takhle?

Dojeli k ní domů. Ztmavlý statek osvětlovalo jen světlo z kuchyně, zato zvuků bylo slyšet dost. Mílina sestra Mařa dokončovala dojení. Začala asi pozdě, nějaká kráva ještě bučela, jak ji tlačilo mléko ve vemeni.

Šli si sednout do kuchyně, bylo to centrum celého statku, na židlích seděla kolem stolu téměř celá její rodina a sledovala seriál, co běžel v televizi.

„Radku, pojď, posaď se, já ti dám večeři,“ nadšeně ho přivítala Mílina máma.

Osten žárlivosti píchl Mílu do srdce. Někdy měla pocit, že jeho mají radši než ji.

„To jsi hodný, žes ji tam zavezl. Hned jsem byla klidnější, že se v tom městě neztratila. Jak to tam vypadalo?“

„Město bylo špinavý a přelidněný. Na tom sídlišti téměř nebylo kde zaparkovat.“

„No a ten byt, kde by mohla přespávat?“

„Je to mrňavý byt asi jako tady kuchyně, na přespání to stačí.“

„Mně se to líbilo, řekla jsem té holce, že to beru,“ ozvala se Míla.

Oči přítomných se otočily k ní, jako kdyby ji až teď všichni zaznamenali.

„Já bych ve městě nebydlela ani za zlatý prase,“ ozvala se hned od dveří Mařa. Táhla konev s nadojeným mlékem do kuchyně.

„Já tam taky nebudu bydlet, jen tam párkrát přespím. Budu mít školu od rána do večera, dobře víte, že bych špatně dojížděla.“

„Naše Bohuš musí spát do sedmi jako mimino, jinak s ní není celý den řeč,“ vložil se do toho Franta, její bratr.

Pojmenování Bohuš používal od malička, aby ji namíchl. A na to, aby ji popíchl, nevynechal jedinou příležitost. Byl to kamarád Radka, takže často držel s ním.

„Pojď si vzít taky něco k jídlu,“ vybídla ji matka, aby utnula diskuzi, která už byla stejně rozhodnutá.

„Nějak nemám hlad,“ odmítla ji.

V hlavě měla ještě tu rychlovku z auta. Hrůzou, že se něco stane, že bude těhotná, se jí stáhl žaludek. Odešla do pokoje a v nočním stolku vyhledala krabičku Postinoru. Tohle už jí udělal podruhé. Poprvé prožila měsíc v hrůze, že otěhotněla, a nic s tím nemohla dělat. Když bylo jisté, že těhotná není, navštívila gynekologa. Nabízel jí hormonální antikoncepci, ale nevzala ji. Věděla, že by matka nebyla ráda. Chodili každý týden do kostela a v těchto věcech byla matka striktní.

„Je přirozené mít děti. Pokud je teď ještě nechcete, tak se domluvte a nespěte spolu.“

Tohle ale bylo technicky neproveditelné. Míla myslela, že by snad pán Bůh nemusel mít nic proti kondomu, ale viditelně s tím měl čím dál větší problém Radek. Spolkla prášek a zapila to vodou. Gynekolog ji upozorňoval, že je to daleko větší zátěž než pravidelně jíst prášky. Myslela si, že je bude mít pro jistotu v nočním stolku a nikdy je nepoužije. Radek svatosvatě slíbil, že se podobná „nehoda“ už nestane, ale viditelně si s tím hlavu nelámal.

„Miluji tě!“ řekl.

Tahle slova od něj slýchala často. Ze začátku to bylo úžasné, jenže postupem času se z toho stala fráze, která byla omluvou pro vše. Fráze, která vysvětlovala, že nepřišel, že zapomněl. Fráze, která měla vše mazat.

Vrátila se do kuchyně. Mužská část osazenstva se zatím přesunula do obyváku. Nebyla to velká místnost, byl tam jen velký gauč zahnutý do L a dvě křesla. Otec pozval Radka na slivovici. Seděli tam ještě s Frantou ponořeni do světa siláckých řečí.

„Ženský, ty se musí držet zkrátka,“ uslyšela z nezavřených dveří, sotva vešla do kuchyně.

„Pojď, musíš mi povykládat, jak to tam vypadalo,“ vzala ji kolem ramen máma.

Přistrčila k ní talíř s jídlem. Vařit uměla dobře, ale dnes se Míle do jídla moc nechtělo. Vidličkou se vrtala v talíři a přitom vykládala mámě průběh celé návštěvy.

„Ten Radek je stejně hodnej, že tě tam vzal. Jestlipak jsi mu poděkovala?“

Vzpomněla si na lesní cestu a přikývla.

„Víš, mně se ten byt líbil. Teda není hezký, ale na přespání je dobrý a ta holka, co tam bydlí, působí sympaticky. Stejně budu jezdit na víkendy domů. Domluvila jsem se s ní, že v neděli se přistěhuju.“

„Nezapomeň, že v sobotu se vybírají brambory.“

„Jak bych mohla,“ řekla nahlas.

To se zase sejde lidí, než se to všechno vybere. Beztak přijdou i Radkovi rodiče. Pak zase budou muset recipročně dojít k nim na pomoc.

„Budu potřebovat alespoň čtyři tisíce.“

„Proč tolik? Říkala jsi, že to bude stát 3500 Kč?“

„No budu potřebovat taky šalinkartu a jídlo. Nebude táta protestovat?“

„Bude, jako vždycky. Vždyť ho znáš. Ale pak ti ty peníze stejně dá.“

Jo, to Míla znala. Bude muset vyslechnout, jak to, co dělá, by vůbec dělat nemusela. Vždyť by je všechny statek uživil. Když to tak udělala její sestra a bratr, tak proč ne ona? Všichni bydleli poblíž statku, všichni pracovali na statku, jen ona musí mít něco extra, protože je princezna. Rozmazlená, věčně nemocná, slabá princezna. Možná to neřekne takhle, nebo to neřekne nahlas, ale myslí si to.

Pohodila hlavou. Vydržela ty řeči mockrát, tak proč ne teď. Každý měsíc prostě vyslechne názor svého otce, jak je k ničemu, a za to dostane, co potřebuje.

Kapitola 3

„STEJNĚ SE MI TO NELÍBÍ,“ byla Radkova poslední slova.

Dovezl ji do Brna. Byla mu vděčná, protože máma nabalila hodně jídla, sama táhla učebnice a oblečení, prostě toho bylo hodně.

Políbila ho a zašeptala: „Budu volat každý den.“

Něco zabručel, nasedl do auta a odjel. Míla vzala tašky, ale daleko je nedovlekla.

„Ukaž, já ti pomůžu,“ ozvala se nad ní nová spolubydlící.

„Ahoj, teda dobrý den?“ podívala se na ni nerozhodně, protože otázku tykání zatím nevyřešily.

„Spíš asi ahoj. Vzhledem k tomu, že budeme spát v jedné posteli, by se to vykání moc nehodilo. Jsem Petra,“ řekla a natáhla k ní ruku.

„Míla,“ odpověděla svým jménem.

„Míla je od Ludmila nebo Milena?“

„Jsem Bohumila.“

„Tak to jsi první, kterou s tímhle jménem znám.“

Dovlekly tašky do bytu.

„Co v nich máš, že jsou tak těžký?“ podivila se Petra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Princezna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.