Mary Redpathové

Thomas Berger

Malý velký muž

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována,
rozmnožována ani jinak šířena bez písemného souhlasu vydavatele.

LITTLE BIG MAN © 1964, renewed 1992 by Thomas Berger

Introduction copyright © 1989 by Brooks Landon

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers. All rights reserved.

© Stanislav Juhaňák – TRITON, 2022

Translation © Tomáš Jeník, 2022

Cover illustration © Jan Hora, 2022

Cover © Renata Brtnická, 2022

Vydal Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

ISBN 978-80-7684-118-5

Literátova předmluva

Měl jsem tu čest poznat Jacka Crabba – hraničáře, indiánského zvěda, pistolníka, lovce bizonů a adoptivního Čejena – během jeho posledních dní na Zemi. Není zcela bez zajímavosti, jak jsem vlastně tohoto pozoruhodného člověka poznal, neboť mám dobrý důvod domnívat se, že nebýt mé takříkajíc objevitelské činnosti, nespatřily by tyto výjimečné paměti světlo světa. Toto na první pohled neskromné tvrzení, jak doufám, snad dostatečně obhájím na následujících řádcích.

Na podzim roku 1952 jsem se pod dohledem domácí ošetřovatelky paní Winifred Burrové, dámy ve středních letech, zotavoval po operaci, při níž mi srovnali pravou nosní přepážku. Paní Burrová byla vdova, a jelikož již není mezi živými (její plymouth se nešťastnou náhodou střetl s cisternou piva), nebude jí vadit, když ji popíšu jako buclatou, neskutečně zvědavou a zlomyslnou ženskou. Měla také nesmírnou sílu, a tak si se mnou, přestože mám poměrně urostlou postavu, při mytí pohazovala, jako bych byl nemluvně.

S ohledem na soudobou módu literárních doznání bych měl dodat, že mě to její zacházení ani v nejmenším sexuálně nevzrušovalo. Měl jsem z každé její koupele upřímnou hrůzu a vyzkoušel snad úplně všechno, abych je nemusel podstupovat. Avšak běda! Nebylo mi to nic platné. Myslím, že se mě snažila vyprovokovat k tomu, abych ji propustil – pokud tomu tak bylo, měla nejspíš sebevražedné sklony, neboť se ošetřováním nemocných živila. Ale paní Burrová patřila k lidem, kteří hýčkají svůj morální kodex stejně jako opilec žízeň. Její zesnulý manžel pracoval třicet let na dráze jako strojvedoucí, a tak považovala za ideál mužské krásy člověka v ušmudlané kombinéze a čepici z kanafasu s velikánským kšiltem.

Nemyslela si, že je můj zdravotní stav natolik vážný, aby vyžadoval přítomnost ošetřovatelky, měl jsem jen opuchlý nos a pod očima velikánské modřiny, a nesouhlasila ani s mým způsobem života. Pobíral jsem skromnou rentu od svého zámožného otce a to mi umožňovalo věnovat se literárním a historickým koníčkům. Nemusel jsem se nijak zvlášť starat o všední, každodenní život, vůči němuž jsem byl do jisté míry imunní, ale přesto jsem ho choval ve velké úctě. A konečně, jak by se dalo od vdovy očekávat, dívala se paní Burrová skrz prsty na to, že ještě ve dvaapadesáti žiji staromládeneckým životem, a zašla tak daleko, že utrousila několik nestydatých poznámek (mimochodem, zcela nespravedlivých: jednou jsem byl ženat, mám řadu přítelkyň, z nichž některé mě dokonce přišly navštívit v době mé nemoci, a nevlastním hedvábný župan).

Paní Burrová mi přichystala řadu nepříjemných chvilek, a tak se vám může zdát zvláštní, že se o ní tak obsáhle rozepisuji v této krátké předmluvě, v níž bych vám chtěl představit nejvýznamnější výpověď o životě na americké Hranici, než se opět jako obvykle stáhnu do ústraní. Nu, jak to tak v životě lidském chodí, cesty osudu jsou nevyzpytatelné a často se jeho nástroji stávají jinak naprosto nehodní lidé – jako má tehdejší pečovatelka.

Když se na mě zrovna nevrhala s houbou na mytí v ruce ani nevařila slabý čaj, kuřecí polévku nebo nepřipravovala toasty, což byla tehdy má obvyklá denní strava, šmejdila paní Burrová hnána nesnesitelnou zvědavostí po mém bytě jako zloděj. Když chtěla prolézt skříně a zásuvky v ložnici, vymlouvala se na své milosrdné povolání. „Tož, hledám enem nějaký to čistý pyžamo,“ tvrdila a bez ohledu na mé instrukce dál klidně obracela vzhůru nohama všechny zásuvky v mé pracovně. Jakmile jsem ji však spustil z očí, přestala předstírat i poslední zbytky slušnosti, a z postele jsem slyšel, jak bere útokem jednu po druhé všechny skříně, vitríny, stoly, zásuvky i truhlice v ostatních pokojích. Často se jednalo o cenné výtvory řemeslníků z dob španělské koloniální éry, které jsem získal při svém pobytu v Novém Mexiku, kam jsem si jel na vysokohorský vzduch léčit chatrné plíce.

Při jednom z těchto útoků odsunula skleněná dvířka skříňky, v níž jsem ukrýval svou milovanou sbírku indiánských suvenýrů. To už jsem nevydržel a musel proti tomu protestovat, i když mě po tom výkřiku opět ukrutně rozbolel můj ubohý nos.

„Paní Burrová! Důrazně vás žádám, abyste nechala ty indiánské předměty na pokoji!“ zakřičel jsem na ni.

Krátce poté se objevila ve dveřích mé ložnice – s nádhernou siouxskou válečnou čelenkou na hlavě. Ta čelenka údajně patřila samotnému velkému Splašenému koni a já za ni před několika lety zaplatil kupci šest set padesát dolarů. V tu chvíli mnou lomcoval takový vztek, že jsem vůbec nedokázal ocenit podívanou, která se mým očím naskytla – ta obtloustlá osoba vypadala vlastně s tím nádherným chocholem per na hlavě hrozně směšně. Nejvíce mnou otřáslo její kacířství. U indiánů mají právo nosit orlí pera jedině válečníci, a squaw by nenapadlo nasadit si válečnou čelenku, dokonce ani v žertu, o nic víc než bílou ženu zkoušet manželův suspenzor. Čtenáři mi musí prominout to nevybíravé přirovnání, ale koneckonců, není zase tak neoprávněné, protože je jen pár míst, kam se naše ženy nedostanou (pěkná slovní hříčka, že?). Paní Burrová v tu chvíli vlastně nedělala nic jiného, než že nechtěně zdůraznila zvrácenost naší bílé kultury.

Zavýskla a mezi dveřmi se neohrabaně pokusila o cosi, co měl asi být indiánský tanec. Ta žena oplývala nesmírnou životní energií. Už jsem se neodvážil dál protestovat, protože jsem se bál, že by se mohla urazit a nějak poškodit tu vzácnou, téměř sto let starou čelenku. Několik per se už při tom jejím natřásání uvolnilo a plulo vzduchem jako semínka pampelišek, která se na svých malých padáčcích snášejí k zemi i velmi daleko od mateřské květiny, aby zajistila zachování druhu.

Mlčel jsem tedy a odvrátil od ní oči. A tak jsem čirou náhodou přišel na způsob, jak přežít její špatné vtipy. Když se jí už nepodařilo vyloudit ze mě žádný další zvuk, vrátila čelenku Splašeného koně na místo a přišla zpět do ložnice s výrazem, který by se při troše fantazie dal nazvat zamyšleným.

Ztěžka dosedla na topení. „Už jsem vám vyprávěla, jak jsem dělala v tom domově pro starý lidi v Marville?“

O něco vnímavější člověk by si moje zamumlání vyložil jako dostatečný projev nevole cokoli poslouchat, ale paní Burrová byla k takovým jemným náznakům zcela hluchá.

„Dyž jsem viděla ty indiánský věcičky, tož jsem si na to vzpomněla.“ Hlasitě si odkašlala. „Byl tam takovej starej špindíra, co tvrdil, že je mu sto štyry let. Podle mě na to teda vypadal, to mu musím přiznat, chlívákovi jednomu starýmu. Takovej šlachovitej vyzáblík s kůží jak voskový plátno to byl, míň jak devadesát mu určitějc nebylo, to se mu musí nechat, i kdyby to všeckno vostatní byly jenom kecy.“

Snažím se tu napodobit mluvu paní Burrové a vím, že je to úsilí hodné dona Quijota. Nejlepší popis, jaký mě pro její řeč napadá, je vokalizace nesmírně škodolibé mysli.

„Každopádně o sobě tvrdil, že bejval kovboj a za starejch časů taky prej indošskej válečník. Hodně tam civěj na bednu, na starý westerny a tak, a von vždycky tvrdil, že je to škvár, poněvadž on si to prej prožil dovopravdicky. Ten zatracenej starej vandrák jenom pokaždý zkazil film všem vostatním staroušům. Teda, když ho zrovna poslouchali, což se zas tak často nestávalo. Taky měl pěkně nenechavý pracky, lotr jeden. Nemohla jsem k němu jen tak přijít a upravit mu deku, kterou měl přehozenou přes ty svý letitý haksny, aniž by se mi pokusil tou svojí mrňavou svraštělou pařátou šáhnout na prsa. A taky rád ženský štípal do zadku, když se třeba sehnuly na zem pro polštář. No představte si to, štípat ženskou v mým věku, i když je pravda, že jsem byla tenkrát ještě mladší, jelikož to bylo před sedmi lety, a nebožtík pan Burr se po pár rundách nechal slyšet, že jsem nikdá neměla špatnou figuru. Ale zpátky k tomu starýmu páprdovi v domově. Tvrdil, že byl s Custerem při Posledním vzdoru, ale já náhodou vím, že je to nehorázná lež, panšto jsem o tom viděla film, a v tom všechny tak nebo tak pozabíjeli. Jak vždycky říkám, indoši jsou, když se to tak vezme, jediný opravdický Američani.“

Tolik o mé ošetřovatelce. Nechť odpočívá v pokoji. Týden nato ode mě odešla a myslím, že to bylo v polovině následujícího měsíce, kdy jsem se v novinách dočetl o její tragické nehodě. Nechci si příliš lichotit, ale myslím, že nejsem tak nudný jako lidé, kteří obvykle píší podobné předmluvy a jenom se v nich předvádějí. Nevidím důvod, proč bych měl čtenáře obtěžovat celým průběhem svého pátrání po muži, z něhož se vyklubala jedna z největších osobností, které kdy žily na Hranici.

Za prvé, jakmile paní Burrová zjistila, že mě ten „starej špindíra, co o sobě tvrdil, že byl indošskej válečník“ atd. zajímá, vzala mě na dlouhou, nepříjemnou a neplodnou projížďku po zákoutích a přes nejrůznější překážky své paměti. Za druhé, nikdo z personálu ústavu pro přestárlé v Marville (kam jsem se vypravil hned, jak se můj nos vrátil do původních rozměrů) si na danou osobu, jejíž jméno paní Burrová vyslovila jako „Papp“, „Stab“ nebo „Tarr“, vůbec nevzpomínal.

Nikdo si nevzpomněl, ani když jsem mluvil o tom, že býval „kovbojem“. A co se týče jeho údajného vysokého věku, tak při zmínce o tom se mi lékaři vysmáli do tváře. Prý tam nikdy neměli nájemníka, který by se dožil víc než sto tří let. Nabyl jsem z toho dojmu, že jsou pevně rozhodnuti ten rekordní věk nepřekročit, a že by pěkně zatočili s každým namyšleným starým kořenem, který by se opovážil žít déle. Jako všechny podobné instituce totiž i tento útulek praskal ve švech, a provoz kolečkových křesel na štěrkových cestičkách před ním byl pro normální chodce hotovou pohromou.

Na úřadu sociální péče jsem se dozvěděl, že podobná zařízení pro seniory existují také ve městech Carvel, Harkinsville a Bardill. Navštívil jsem postupně všechna a hovořil tam se členy personálu i jejich chovanci, přičemž jsem získal materiál na několik docela dobrých příběhů. Jednou jsem například mluvil s jakýmsi pamětníkem, který měl hluboký hlas a na sobě župan – než jsem po půlhodině přišel na to, že je to žena. Objevil jsem i několik stařešinů se vzpomínkami na Západ, kterým se klidně dál oddávali i poté, co jsem po jedné dvou chytrých otázkách zjistil, že mě vodí za nos. Nenašel jsem však žádného Pappa, Staba ani Tarra, žádného stojedenáctiletého účastníka bitvy u Little Bighornu.

Možná vás v tuto chvíli napadá, jak je možné, že jsem věřil tvrzení paní Burrové, že nějaký Papp vůbec existuje, nebo proč jsem vlastně věřil v pravdivost té její historky. Je pravdou, že často jednám impulzivně, a jelikož na to mám, necítím potřebu se za tuto slabůstku omlouvat. A jak už mohl čtenář vytušit ze zmínek o mé indiánské sbírce, která má hodnotu několika tisíc dolarů, je také pravdou, že mám pro Divoký západ slabost. A konečně, v mém vlastnictví se nachází i zvláštní vydání listu Bismarck Tribune, vydaného 6. července 1876 v Dakotském teritoriu, které přináší první soupis obětí masakru Custerovy kavalerie, a na tom seznamu jsou jména Papp, Stab i Tarr. Noviny pochopitelně uvádějí, že byli zabiti, ale vzhledem k míře zohavení těl vojáků se podařilo jen pár z nich s jistotou identifikovat.

Staba jsem musel hned zpočátku vyloučit, protože to byl armádní zvěd z indiánského kmene Arikara. Kdyby byl ten stařík, o němž mi vyprávěla paní Burrová, indián, určitě by se o tom zmínila. Na druhou stranu se však zmínila o tom, že ten veterán měl kůži jako „vetchý voskový plátno“, ale nijak neupřesnila, jakou měla ta kůže barvu. Jistě, ne všichni indiáni mají kůži zbarvenou dohněda – nemluvě už vůbec o tom, že žádný z nich není rudý.

Porušil jsem však svůj slib, že nebudu odbočovat… Nebylo zkrátka zcela nemožné, aby řekněme nějaký Papp, Tarr, nebo dokonce i Stab přežil tu hroznou řež a z nějakých osobních důvodů se po tři čtvrtě století vyhýbal pozornosti úřadů, novinářů, historiků atd. Nejspíš po většinu té doby trpěl amnézií a teď se z ničeho nic prozradil na místě a v době, kdy mu nikdo z jeho věkovitých souputníků ani členů personálu, jako paní Burrová, nevěřil ani slovo. Nebylo to nemožné, ale, jak jsem po několika měsících marného pátrání usoudil, bylo to velice nepravděpodobné. Mimoto, paní Burrová toho stařešinu viděla naposledy v roce 1945. Jestliže se může zdát nepravděpodobné, že by se někdo dožil sto čtyř let, pak musí být možnost, že by člověk vydržel až do sto jedenácti, naprosto absurdní.

Po pravdě řečeno, taková představa je vysloveně směšná. Udělal jsem chybu, když jsem si k otci přišel vyzvednout svou měsíční rentu, neboť trval na tom, abych si pro ty peníze pokaždé přišel osobně. Tak tedy, udělal jsem chybu, protože jsem na jeho otázku: „Tak, cos dělal tenhle měsíc, Ralphe?“ odpověděl zcela upřímně.

Zlostně se zahryzl do doutníkové špičky. „Tys hledal sto jedenáct let starého pamětníka bitvy u Little Bighornu?!“

Naštěstí v tu chvíli vešel do kanceláře jeden z jeho nohsledů s depeší z Hongkongu – šlo o hotel, který v této kolonii otec stavěl. To vyrušení mě ušetřilo dalšího nařčení z údajné slabomyslnosti. Mému otci bylo téměř osmdesát. Nikdy jsme si nebyli blízcí.

Právě jsem se chystal ukončit pátrání a pustit se do nějaké důležitější činnosti, jakou byla práce na dlouho odkládané studii o původu světlušek (vánočních svítilen skládajících se ze zapálené svíčky v papírovém pytlíku naplněném pískem), kterou jsem si naplánoval během svého pobytu v Taosu v Novém Mexiku. Zrovinka jsem se probíral svými poznámkami k tomuto tématu, když mi přišel podivný dopis, který mi zpočátku připadal jako nepodařený žert.

Dráhej pane sem syčel se mně prej poskoušíte sejmout – požitám sem to já koho chčijete sejmout panšto nevím o nikom jiným z těch starejch trosek tady v útulku, kdo by byl takovej hlína jak já a zažíval tu slívu na starým dobrým Západě. Nevim o nikom, kdo by tak jak já znal genrála Custera, Sedacího Býka, Divousího Billa, nebo toho prevíta Earpa, na vlastní kůži zažil takzvanou bitvu u Little Bighornu neboli Custerův Poslední odor.

Držej mně tu jak v kriminále. Je mi sto a jedenáct let a kdybych měl svůj jednoranej kolt, prstřílel bych se odsud, ale nemám ho. Panšto ste ten zpijsatel, chci vám provdat svůj příběh za 50 tisíc doláčů, což považuju za velkou láci s ohledem na to, že sem nejspíš poslední, kdo si to všechno eště pamatuje.

S ouctou, vší přátel

Jack Crabb

Ten rukopis byl příšerný (ale v žádném případě to nepsal nikdo s nejistou rukou) a trvalo mi celý den, než jsem to rozluštil. Přepis, který tu uvádím, je jedinou pravděpodobnou variantou. Dopis přišel na hlavičkovém papíře Marvilleského centra pro seniory, kam jsem, jak již čtenář ví, zavítal hned poprvé a kde jsem také napoprvé nepochodil. Požadavek padesáti tisíc dolarů však naznačoval, že se jedná o práci značně nestydaté osoby.

Přesto jsem druhý den ráno nasedl do auta a po sto mílích jízdy, během níž mě potkalo několik průtrží mračen, jsem zaparkoval svůj pontiak na asfaltové ploše před útulkem, na jednom z míst určených pro návštěvníky. Bylo krátce po poledni. Výkonný ředitel ústavu vypadal poněkud otráveně, že mě zase vidí, a v jeho tváři se zračilo čiré pohrdání, když jsem mu ukázal dopis. Hned mě předal do rukou šéfa psychiatrického oddělení, člověka s mléčně bledým obličejem jménem Teague. Ten si chvíli lhostejně prohlížel škrabopis mého dopisu a potom s povzdechem pravil: „Ano, obávám se, že je to jeden z našich pacientů. Občas se jim podaří propašovat za našimi zády dopis. Omlouvám se vám, že vás tak obtěžoval, ale ujišťuji vás, že tento pacient je zcela neškodný. To s tím násilím v posledním odstavci… to jenom trochu fantazíroval. Mimoto je fyzicky natolik nezpůsobilý, že nemůže bez cizí pomoci opustit kolečkové křeslo, a má rovněž sníženou hladinu vnímání. Takže se nemusíte bát, že by utekl do města a nějak vám ublížil.“

Upozornil jsem ho, že pan Crabb adresoval svou hrozbu, dá-li se to tak vůbec nazvat, personálu marvilleského útulku, a ne mně. Doktor se však jen soucitně pousmál. Mám s takovými namyšlenými chytráky určité zkušenosti, jelikož jsem sám asi před deseti lety několik roků jednoho takového dvakrát týdně navštěvoval a platil mu padesát dolarů na hodinu. Ve výsledku mi to však vůbec nepomohlo, nočních můr jsem se nezbavil a migrény mi zůstaly.

„Přesto musím trvat na setkání s panem Crabbem,“ naléhal jsem. „Mám za sebou sto mil jízdy a obětoval jsem tomu celé dopoledne, které jsem jinak mohl vyplnit mnohem plodnějším způsobem, třeba schůzkou se svým daňovým účetním.“

Okamžitě souhlasil. Lidi jeho profese lze velice snadno přesvědčit o své pravdě, pokud se ovšem člověk při rozhovoru s nimi pohybuje v ekonomické, a nikoli emocionální rovině.

Vyšli jsme o patro výš a putovali snad půl míle různými chodbami. Psychiatrické oddělení leželo v nejnovější části Marvilleského centra, všude samé kachlíky, sklo a filodendrony. Vlastně jsem si tam připadal trochu jako ve skleníku – skupinky starých lysých hlav vykukovaly tu a tam jako houby z listoví. Došli jsme k zasklenému balkónu plnému muškátů. Venku začínal prosinec, ale uvnitř udržoval termostat po celý rok léto. Najednou mě přepadla děsivá představa. V kolečkovém křesle seděl zády k nám odporný černý pták – největší kondor, jakého jsem kdy viděl. Dravčím pohledem pročesával krajinu venku za oknem, jako kdyby vyhlížel něco k obědu. Jeho holá svraštělá hlava se neustále mírně chvěla.

„Pane Crabbe,“ oslovil doktor Teague toho ptáka, „máte tu návštěvu. Ať už si o mně myslíte cokoliv, doufám, že se k němu budete chovat zdvořile.“

Kondor pomalu otočil hlavu a přes rameno se na nás podíval. Hrůza ze mě z větší části vyprchala, když jsem místo zobáku uviděl lidskou tvář – značně svraštělou a podle paní Burrové připomínající vetché voskové plátno pokryté spletí jizev. Pořád to však byl obličej, malý rozzuřený obličej s očima modrýma a žhnoucíma jako obloha nad pouští.

„Synku,“ zavrčel stařec na doktora Teaguea, „jednou jsem poblíž Rocky Fordu koupil kulku do stehna a sám jsem si ji vyříznul pomocí tesáku a zrcátka. Čuměl jsem přitom na svůj chlupatej zadek, ale ten pohled byl úplná slast v porovnání s tím, když se musím dívat na to, co nosíš ty na krku.“

Otočil křeslo směrem k nám. Jako pták by byl obrovský, ale jako člověk spíš podměrečný. Měl miniaturní nohy obuté do šněrovacích polobotek. To, co jsem zprvu považoval za tmavé opeření, byl ve skutečnosti starý frak, který postupem času získal jakýsi zelenočerný nádech. Ve skleníku bylo takové horko, že muškáty rozkvétaly, ale stařík měl pod frakem tlustý vlněný svetr a pod ním flanelové pyžamo. Na nohou měl kalhoty od pyžama, zpod nichž vyčuhovaly nohavice dlouhých šedivých spodků a černé ponožky.

Jeho hlas jsem si schovával na konec. Představte si drnkání na kytaru, do které někdo nasypal škváru – každý tón okamžitě zanikne ve skřípavém chrastění.

Doktor Teague se soucitně usmál, aby tak zakryl zášť, a představil nás.

Crabb si vzápětí nasadil na bezzubé dásně umělé zuby, které do té doby ukrýval v sevřené dlani. Vycenil na doktora falešný chrup a zavrčel: „Vypadni odsud, ty vychrtlej zmetku.“

Teague jakoby blahosklonně a trochu s pobavením přimhouřil oči a potom je zase otevřel. „Pokud to tak vyhovuje panu Crabbovi,“ prohlásil, „pak nevidím nejmenší důvod, proč byste si tu nemohli půl hodiny o samotě tiše povídat. Cestou zpátky se můžete zastavit u mě v kanceláři, pane Snelle.“

Jack Crabb si mě chvíli úkosem prohlížel, potom vyplivl zuby a zastrčil si je do vnitřní kapsy fraku. Pociťoval jsem neklid, protože jsem si byl vědom, že všechno záleží na tom, zda se mi ho podaří získat. Jakmile jsem poznal, že je to člověk, a ne kondor, uvěřil jsem, že prožil všechno, o čem mi psal v dopise. Přesto jsem raději zvolil opatrný postup.

Opět na mě upřel ty svoje pozoruhodně modré oči. Čekal jsem a čekal, dokud si mě zevrubně neprohlédne.

„Jsi pěkná padavka, co, synku?“ prohlásil nakonec, i když ne úplně nepřátelsky. „No jo, jsi prostě velká tlustá padavka. Vsadil bych se, že když ti zmáčknu ruku, zůstane v ní eště dlouho potom obtisk mejch prstů, jako kdyby byla ze samýho sádla. Znal jsem jednoho chlápka, kterej vypadal stejně zženštěle jako ty. Přijel na Západ a odešel ke Kiowům. Ty ho svázali a nechali svým squaw, ať ho do krve zmlátěj vrbovejma proutkama. Máš ty prachy?“

Pochopil jsem, že mě ten starý zvěd zkouší, a tak jsem na sobě nedal znát, že by mě snad urazil… Což se mu beztak nemohlo podařit.

„A proč to udělali, pane Crabbe?“

Zakřenil se, což vypadalo tak, že mu úplně zmizely oči, ústa a skoro celý nos, z něhož vyčnívala jen špička. Jeho tvář v tu chvíli ze všeho nejvíc připomínala zaťatou pěst v odřené kožené rukavici, ze které je vidět jen jediný prst.

„Indiána vždycky hrozně zajímá, jak věci fungujou,“ začal vysvětlovat. „Pochopitelně ho nezajímá všechno. Co ho nezajímá, ani nevidí. Ten padavka je ale zajímal, jasný, a chtěli vědět, jestli bude při bití ječet jak ženská. Nevydal ani hlásku, i když mu na zádech po těch ranách zůstaly rejhy jak v sejru. Tak mu dali dárky a nechali ho jít. Byl to statečnej chlap a v tom to je. Na tom nesejde, že někdo vypadá jak ženská. Tak máš ty prachy?“

„Pane Crabbe,“ odpověděl jsem a trochu se mi ulevilo, přestože mi ten příběh stále ještě připadal hodně zvláštní, „jedno si musíme hned teď vyjasnit. Mé možnosti jsou značně omezené.“

„Tak co mi můžeš nabídnout, když nemáš prachy, synku?“ opáčil. „Ty tvoje hadry by mi nejspíš nebyly.“ Na opěradle kolečkového křesla visela hůl. Tu teď pan Crabb sundal a píchnul mě s ní do břicha. Hůl měla naštěstí gumovou koncovku, takže to vůbec nebolelo, i když mi po ní zůstala na béžové vestě špinavá šmouha.

„O tom si promluvíme později,“ vymluvil jsem se chytře. Za fíkusem jsem našel proutěné křeslo, vytáhl ho ven a sedl si. „Nejprve však, a doufám, že se neurazíte, bych si rád ověřil pravdivost vašeho příběhu.“

Toto mé prohlášení okomentoval dlouhým posměšným smíchem, který mi zněl jako křik papouška. Jeho malá, zažloutlá hlava, holá jako fétus a průsvitná jako papír, poklesla na prsa a mně se sevřelo srdce neblahou předtuchou – objevil jsem ho příliš pozdě, a teď mi tu přímo před očima zemřel.

Doběhl jsem k jeho kolečkovému křeslu a položil mu ruku na prsa, potom jsem k nim přiložil ucho… Kéž by mé vlastní srdce bilo tak silně a pravidelně! Prostě jen usnul.

„Byl bych nerad, abyste se dal unést svým pomýleným nadšením,“ prohlásil doktor Teague o pár minut později. Seděl za kovovým stolem, nad nímž se vypínala lampa připevněná ke konstrukci, která mi připomínala lodní jeřáb. „Vzpomínám si na paní Burrovou. Nepracovala zde jako ošetřovatelka, ale spíš jako pomocný personál. Tuším, že byla propuštěna, protože zásobovala jisté pacienty a především Jacka Crabba alkoholickými nápoji. Občasný doušek něčeho nepříliš alkoholického může mít na organismus těch starých lidí příznivý vliv, protože podporuje krevní oběh, ale silný nápoj může starému srdci velice uškodit. Nemluvě už vůbec o psychických následcích. Ostatně se domnívám, že paranoidní sklony pana Crabba jsou dostatečně zřejmé i laikovi.“

„Ale mohlo by mu být sto jedenáct let. Můžete uznat aspoň tohle, doktore Teague?“ zeptal jsem se.

Teague se usmál. „Je zvláštní, jak to podáváte, pane. Pan Crabb je už velice starý a to nemá nic společného s tím, co já uznám nebo vy akceptujete. Existují určité postupy lékařské vědy, jimiž lze určit přibližné stáří člověka, ale jejich přesnost se s věkem snižuje. Proto můžeme dítě…“

Vytáhl jsem kapesník právě včas, abych do něj zachytil kýchnutí. Alergická reakce na ty zpropadené muškáty, pomyslel jsem si. A předepsané nosní kapky jsem nechal doma, sto mil daleko. Narovnaná pravá nosní přepážka mě bolela, rána se sotva stačila zahojit. Přesto jsem v tom našel morální ponaučení. Vzpomněl jsem si na příběh pana Crabba o neškodném chlapíkovi, kterého indiáni zbili, a trochu opožděně mu porozuměl. Každý z nás bez ohledu na to, jak bezvýznamný človíček třeba je, se den co den ocitá v situacích, kdy se musí rozhodnout, jestli se zachová jako hrdina, nebo jako zbabělec. Hrstka osudem vyvolených se krčila na tom návrší nad Little Bighornem, aby šla příkladem všem obyčejným lidem, jejichž největším dobrodružstvím je píchlá pneumatika na liduprázdné silnici, urážka od nějakého surovce na pláži nebo alergické kýchání, když nemají po ruce nosní sprej.

Nabral jsem si do dlaní vodu nad nerezovým umývadlem v pracovně doktora Teaguea a trochu jí vdechl nosem. Byla to jen náhražka a nezabrala tak účinně jako sprej. Dalších pětačtyřicet minut jsem v pravidelných intervalech kýchal, takže mi nos natekl do velikosti středně velké brambory a oči se zúžily na dvě orientální štěrbiny. Odhodlání mě však ani na okamžik neopustilo.

Jak se ukázalo, zajímaly doktora Teaguea především peníze, nebo přesněji řečeno skutečnost, že se Marvilleskému centru celkově a psychiatrickému oddělení konkrétně hrubě nedostávalo tohoto největšího výdobytku naší civilizace. Lékařská věda dokáže stanovit stáří dítěte téměř zadarmo, u starého člověka to však něco stojí. Kolečková křesla stojí peníze. Ošetřovatelky, jako paní Burrová, nemluvě už vůbec o skutečných sestrách, musí dostávat plat. Dokonce i ty odporné muškáty zřejmě vysávaly rozpočet ústavu.

Nikdy dřív jsem si neuvědomil, že se můj otec velmi dobře zná s několika poslanci. Ať už se doktor Teague vyznačoval jakýmikoli schopnostmi ve svém oboru, vědě či švindlu, rozhodně dokázal, že je velmi nadaným studentem vědy politické. Výsledkem našeho krátkého rozhovoru v jeho pracovně, v níž bylo snad úplně všechno kromě nás dvou vyrobeno z kovu, byl můj slib, že si s otcem promluvím o nutnosti zajistit ústavům pro seniory vyšší dotace ze státní pokladny. Za to se mi doktor Teague zavázal, že až obdrží dostatečný finanční obnos, aby mohl objednat jistou chemikálii a pořídit rentgenové snímky, dokáže z hladiny vápníku ve starodávných kostech Jacka Crabba přibližně rozpoznat, zda je tomu starému zvědovi „devadesát a víc“.

Pochybuji, že by Crabb v dobách své největší slávy a s koltem u pasu pořídil s Teaguem lépe. Usoudil jsem, že svému závazku dostojím, když napíšu otci dopis. Nemám tušení, jak s mým návrhem naložil. Při našich pravidelných setkáních se o tom nikdy nezmínil. Doktor Teague ani jeho nadřízený, ředitel, však ve svém úsilí nepolevili po celých těch pět měsíců, kdy jsem Jacka Crabba takřka denně navštěvoval. Nevzpomínám si, že by se mi jednou jedinkrát poštěstilo projít celým tím labyrintem chodeb, aniž bych narazil alespoň na jednoho z nich, nebo nejlépe na oba. Naše rozhovory obvykle probíhaly takto: „Tak jak to vypadá, pane?“

„Nadějně, doktore.“

Naposledy jsem zavítal do Marville na začátku léta 1953 a v té době pořád ještě vyzvídali, jak to vypadá.

Teď ještě pár slov k tomu, jak jsem tyto paměti uspořádal. V původní podobě se skládaly z padesáti sedmi kotoučů pásku se záznamem hlasu pana Crabba. Od ledna do června ١٩٥٣ jsem s ním proseděl každý všední den celé odpoledne, obsluhoval magnetofon, povzbuzoval ho, když jeho nadšení začalo opadat, tu a tam mu položil nějakou doplňující otázku, díky níž se jeho příběh poněkud vyjasnil, a celkově jsem se mu snažil být co možná nejvíc nevtíravě nápomocen.

Byla to koneckonců jeho kniha a já se cítil nesmírně poctěn, že mu mohu při jejím zrodu alespoň trochu pomáhat. Naše každodenní sezení probíhala v jeho maličké ložnici, což byla ponurá prostora vybavená šedým kovovým nábytkem a jediným oknem do světlíku, jímž stoupaly vzhůru smrduté výpary z kuchyně o dvě patra pod námi. Nebýt mé alergie na muškáty, byl by nám k těmto setkáním jistě mnohem lépe posloužil ten prosklený balkón, kde jsem se s ním setkal poprvé. Ale tam navíc hrozilo nebezpečí, že nás bude každou chvíli vyrušovat některý z ostatních pacientů nebo někdo z personálu.

Panu Crabbovi se během těch měsíců také očividně dařilo hůř a hůř.

V březnu již byl trvale upoután na lůžko. V červnu je jeho hlas na posledních páskách stěží slyšet, přestože jeho mysl stále ještě plála jasným plamenem. A konečně, dvacátého třetího dne toho měsíce mě přivítal skelným pohledem. Prošel jsem pokojem, ale jeho oči na mě už nedokázaly zaostřit. Starý zvěd došel na konec své životní cesty.

Odhlásil jsem se z motelu, kde jsem bydlel uplynulých pět měsíců, a zúčastnil se jeho pohřbu. Očekával jsem, že budu jediným truchlícím pozůstalým, protože neměl žádné přátele, ale nakonec přišla většina ostatních pacientů, jimž vyzařovalo z tváří samolibé zadostiučinění, jak to tak u starých lidí v podobných zařízeních bývá.

Pohřební obřad se uskutečnil 25. června 1953, což bylo shodou okolností sedmasedmdesáté výročí bitvy u Little Bighornu. Jak se zdá, byl Jack Crabb v životě i smrti odborníkem v umění či řemesle zvaném shoda náhod.

Pokud jde o text, tak ten je věrnou písemnou kopií vyprávěných příběhů pana Crabba. Nic jsem nevynechal a přidal jen nezbytná interpunkční znaménka. Pokud vám bude připadat, že je těch znamének poskrovnu, tak vězte, že jsem se tak snažil zachytit bezdechý spěch, jakým ze sebe vypravěč své příběhy chrlil. Nemohl jsem však bohužel zachytit jeho osobitý projev, protože by pak celá kniha vypadala jako onen dopis, který mi poslal z Marville.

Byl nadaným vypravěčem a měl dobré uši – jinak si totiž nedovedu vysvětlit jisté nesrovnalosti v jeho vyprávění. Zjistíte, že sám vypravěč in propria persona mluví nespisovně, zatímco kultivované postavy, například generál Custer, mluví jazykově zcela správně. A překlad rozhovorů v indiánských jazycích vypadá po gramatické i syntaktické stránce bezchybně.

V mluvené řeči nepoužívá pan Crabb vždy stejné výrazy, když například klidně střídá „býval“ a „bejval“ nebo „abychom“ a „abysme“. Ale stačí, když si občas poslechnete své známé z nižších společenských vrstev, opraváře v servisu nebo čističe bot. I oni znají pravidla civilizované řeči, koneckonců přece nežili na Měsíci, a pokud chtějí, tak umí mluvit správně, což také občas činí, i když třeba jen proto, aby z vás vytáhli spropitné. Z toho vyplývá, že jejich obvyklý slovní projev je produktem neukázněné mysli.

Možná vám bude připadat podivné, že by měl pan Crabb ve svém neškoleném slovníku slova jako „existence“. Musíme si však uvědomit, že hraničáři za starých časů odvozovali svou kulturu z mnoha zdrojů. Tak například shakespearovské kočovné herecké společnosti pronikly i do těch nejzapadlejších míst, a stejně tak kazatelé evangelia, kteří křižovali Západ s biblemi krále Jakuba v sedlových brašnách. A jak se čtenář dozví z dalšího textu, seznámil se mladý Jack pod dohledem paní Pendrakeové s Alexanderem Popem a bezpochyby i dalšími vynikajícími básníky.

Myslím, že se mnou budete souhlasit, když řeknu, že pan Crabb volí při vyprávění slova s pozoruhodnou obezřetností. Občas je trochu obhroublý, to ano. Ale uvažte, kdo to byl, kdy a za jakých okolností žil. Jeho přístup k ženám však v sobě nezapře starosvětskou galantnost – je romantický a sentimentální, a abych pravdu řekl, občas také trochu únavný. Myslím, že třeba poněkud přibarvil popis paní Pendrakeové. Domnívám se, že je docela pravděpodobné, že nebyla nic víc než obyčejná trajda, jakých člověk potká za život na tucty. Tak třeba má vlastní exmanželka… Ale tato kniha má líčit příběh pana Crabba, ne můj.

Když zrovna nediktoval přímo do magnetofonu, patřil Jack Crabb k těm nejsprostším lidem, jaké jsem kdy poznal. Nebyl schopen vyslovit jedinou větu, která by se dala celá slovo od slova zopakovat na veřejnosti nebo citovat v novinách. To bylo samé: „Podej mi ten –––, synku –––.“ Nebo: „To by mě zajímalo, jestli ta ––– sestra už konečně přinese ten ––– oběd.“ Proto musím čtenáře požádat, aby si sám doplnil patřičné výrazy, když například pan Crabb vypráví o tom, jak se na lovištích bizonů utkal s Wyattem Earpem a osopil se na něj: „Tas, ty zpropadený Krkale.“ Vězte, že ve skutečnosti použil pan Crabb o poznání silnější výraz.

Ještě jedna poznámka. Týká se slova „prdel“. Stejně jako většina amatérských spisovatelů – a on se domníval, že se jeho mluvené vyprávění bez úprav objeví v knize – se musel i Jack Crabb často potýkat se zbytečně nabubřelým vyjadřováním, ale toto je zcela jiný případ. Ne, on si skutečně myslel, že je to slušný výraz pro pozadí, který lze vyslovit ve společnosti, aniž by se kdo urazil. Zjistíte, že často vkládá slušnější výrazy do úst lidí, o nichž si myslel, že to byli obzvlášť velcí hrubiáni.

Tolik asi tedy k použitému jazyku. Od chvíle, kdy Jack Crabb mluvil na můj magnetofon, uplynulo již deset let. Mezitím zemřel přirozenou smrtí můj otec a vypukla zdlouhavá soudní pře o dědictví mezi mnou a mým údajným nevlastním bratrem, který se zčistajasna vynořil jakoby odnikud. Tím bychom se tady vůbec nemuseli zatěžovat, nebýt toho, že jsem v průběhu té právnické bitvy utrpěl silný emoční otřes, v důsledku něhož jsem byl pak po valnou část oněch deseti let hors de combat. To je důvodem dlouhé prodlevy mezi započetím práce na této knize a jejím vydáním.

Už jsem toho však namluvil dost a teď nastal čas, abych přenechal jeviště Jacku Crabbovi. Ještě o sobě dám vědět v krátkém epilogu. Ale nejprve si musíte přečíst tento pozoruhodný příběh!

Ralph Fielding Snell

KAPITOLA 1
Strašnej omyl

Jsem běloch a nikdy jsem na to nezapomněl, ale od deseti let mě vychovávali Čejeni.

Můj táta byl kazatelem evangelia v Evansville v Indianě. To město nemělo normální kostel, ale tátovi se podařilo přesvědčit jednoho majitele saloonu, aby mu ve svým podniku dovolil každou neděli ráno pořádat bohoslužby. Saloon stál na nábřeží, a tak tam chodili hlavně lodníci z řeky Ohio, všelijaký podvodníci z Indiany, který měli namířeno do New Orleans, kapsáři, rváči, děvky a podobný. Ale právě todle obecenstvo patřilo k tátovejm nejoblíbenějším, protože měl dost velkou šanci, že se mu podaří napravit slušnou řádku všivejch lumpů.

Když do toho saloonu vešel poprvý a začal kázat, chystala se ho ta banda lynčovat. Ale táta si vylez nahoru na bar a začal na ně řvát, takže za chvíli všichni ztichli a začali ho poslouchat. Táta by dokázal tím svým hlasem zpracovat každýho bělocha na světě, i když byl jenom středně vysokej a hubenej jak násada od krumpáče. Dokázal prostě na lidi ňák zapůsobit, že se cejtili provinile kvůli něčemu, na co do tý doby ani nevzdechli. Dokázal lidem v hlavě nadělat pěknej zmatek. Tak třeba zavrtával ten svůj plamennej pohled do očí nějakýmu velikýmu drsnýmu lodníkovi a řval na něj: „Jak je to dlouho, cos byl naposledy navštívit svoji mámu?“ Ač se to zdá sebenepravděpodobnější, ten chlápek zašoupal nohama a vysmrkal se do rukávu. Když pak moji bráchové a ségry obcházeli lidi s vypucovanejma plivátkama a vybírali příspěvky, štědře nám přispěl.

Táta se o zisk ze sbírky dělil s majitelem saloonu, což byl taky jeden z důvodů, proč mu ten týpek dovoloval kázat ve svým podniku. Další důvod byl ten, že bar zůstal otevřenej i v době tátova kázání. Táta nebyl žádnej puritán. Při kázání si sám klidně dal jednoho dva panáky a nikdy se ani slovem nenavážel do chlastu, ženskejch, karet ani žádnejch jinejch radovánek.

„Všechny druhy zábavy vynalezl Bůh, a tudíž nemohou být samy o sobě špatné,“ tvrdil. „Špatné je jedině to, když jim člověk propadne a stane se z něj všivej lump, co kleje, plive, žvýká a vůbec si nemyje obličej.“ To byly jediný konkrétní hříchy, o kterejch jsem kdy slyšel tátu mluvit. Nikdy ani necek o doutnících, ale byl zaujatej proti žvejkacímu tabáku, sprostejm slovům a špinavejm lidem. Dokud byl člověk čistej, bylo tátovi úplně fuk, že se třeba uchlastal k smrti, prohrál poslední cent, takže jeho děti zůstaly o hladu, nebo si uhnal ňákou chorobu, protože moc často běhal za lehkejma ženskejma.

V tý době mi to tak nepřišlo, protože jsem byl ještě kluk, ale teď je mi úplně jasný, že byl blázen. Když se zrovna nevztekal, někde se otupěle válel, a když na něj někdo promluvil, sotva mu odpověděl. Při jídle se choval jak zvíře, jehož jedinou starostí je nacpat si pupek. Než se dal na náboženství, živil se jako holič, a i potom nám dětem stříhal vlasy. Teda, řeknu vám, když v takovou chvíli dostal vnuknutí, byla to dost otřesná zkušenost – začal hulákat a vyskakovat, přičemž se mu obvykle podařilo dotyčnýmu ustřihnout kromě vlasů i kus kůže.

Tátovi se v tom saloonu vedlo celkem dobře, i když je fakt, že se ho normální kazatelé pokoušeli vykousat z města, protože jim odháněl ovečky ze stáda. A taky ho moc nemusely ženský ve středních letech, který dávaly přednost normálnímu křesťanství, který zakazovalo úplně všecko. Najednou se ale táta rozhod, že musí odejít do Utahu a stát se mormonem. Mimo jiný se mu na mormonech líbilo, že mezi nima moh mít chlap několik manželek najednou. Kromě klení, žvejkání atd. zkrátka zastával naprostou volnost rozhodování. Nešlo o to, že by si nutně musel pořídit ještě jednu ženskou, šlo mu o princip. To je taky důvod, proč to mojí mámě nevadilo. Byla to malá drobná ženská s oválným pihovatým obličejem a pokaždý, když se táta moc rozohnil v den, kdy neměl jít kázat, takže si neměl kde vybít energii, ho přinutila, aby se svlíknul a sednul si do sudu s vodou. Pak si vždycky vzala kartáč a drhla mu záda, dokud se neuklidnil, což obvykle trvalo asi tak čtvrt hodiny.

Táta nás všechny odvez do Independence v Missouri, kde jsme si koupili povoz a volský spřežení a vydali se po kalifornský stezce. Tuším, že to bylo někdy na jaře 1852, ale přesto jsme cestou pořád potkávali spoustu ubožáků, který se ještě na poslední chvíli nechali zlákat zlatou horečkou, co v Kalifornii vypukla v osmačtyřicátým. Netrvalo dlouho a dali jsme dohromady kolonu čítající sedm vozů a dva koně. Ostatní si tátu zvolili za vůdce, přestože toho o cestě přes Planiny nevěděl o nic víc než já o jazyku těch pohanskejch Číňanů, co v pozdějších letech makali šestnáct hodin denně na stavbě pacifický dráhy. Ale protože táta rád křičel, ostatní nejspíš usoudili, že když už mu nemůžou zavřít hubu, můžou z něj aspoň udělat vůdce. Při každý zastávce na noc táta kázal a oni to potřebovali, protože když se někdo vzdá všeho ve prospěch jednoho velkýho snu, pravidelně se mu stává, že pak už nevěří v nic. Měl bych asi názorně předvést, jak táta kázal, jelikož pokud to neudělám hned, brzo už k tomu nebudu mít příležitost, ale mám takovej pocit, že by to o sto let pozdějc a čtenářovi pohodlně rozvalenýmu v otočný židli nebo kdekoliv jinde nic neřeklo, poněvadž původně ty kázání probíhaly večer v prérii u sladce vonícího ohně ze sušenejch bizoních koláčů. Může vám to připadat padlý na hlavu, když vám nejsem schopnej předvést ani jedinej konkrétní příklad toho, co kázal, ale při tom jeho řečnění zkrátka nešlo ani tak o smysl jako o hlas, jakým to říkal. Ale možná to bylo jenom tím, že jsem byl v tý době ještě dítě. Ironický na tom je, že se v tomdle směru táta hodně podobal indiánům.

Indiáni. Jak jsme projížděli Nebraským teritoriem a sledovali kalnej proud řeky Platte, potkávali jsme každou chvíli menší tlupy Póníů. Indiáni pro mě byli prostě indiáni a jako malýmu klukovi se mi moc líbili, protože to vypadalo, že se jen tak bezcílně potulujou krajem. Ty indiáni, co jsme je potkávali, se pokaždý z ničeho nic vynořili zpoza nějakýho kopečku zhruba čtvrt míle před naší kolonou a jen tak mimochodem se loudali na těch svejch ponících kolem nás, jako kdyby kolem nás chtěli jenom projet, ale sotva dojeli na úroveň našich vozů, otočili koně a přijeli žebrat o jídlo. Chtěli hlavně kafe a vždycky se snažili kolonu zastavit. Nestačilo podat jim jen tak z jedoucího vozu kus slaniny nebo homoli cukru, museli jsme kvůli nim zastavit a uvařit kafe v hrnci. Mám takovej pocit, že je víc než všechno to kafe zajímala naše kolona, totiž hlavně to, jak ji aspoň na chvíli zastavit. Nic nedokáže indiána vydráždit do nepříčetnosti víc než pravidelnej monotónní pohyb. Nejenže proto nikdy nevynalezli kolo, ale neosvojili si ho ani po tom, co s ním přišel bílej muž, teda aspoň do doby, kdy žili jako divoši. Ale na druhou stranu koně, pušky a ocelový nože si oblíbili velmi rychle.

Kafe jim fakticky chutnalo. Seděli na těch svejch houních, kejvali hlavama a při každým loknutí opakovali: „Hau, hau.“ Potom se zakousli do sušenky, který jim moje máma podala, a zase říkali „hau, hau“ při každým kousnutí.

Tátu indiáni, jak se dalo čekat, úplně fascinovali, protože si dělali, co je napadlo, a tak se s nima vždycky pokoušel zapříst filozofickou dišputaci. Bylo to pochopitelně naprosto beznadějný, protože oni neuměli ani slovo anglicky a on zas neznal jejich znakovou řeč. Je to fakt škoda, protože jsem za nějakou dobu přišel na to, že snad nikdo na světě nemiluje nabubřelý řečnění tak jako rudoch.

Když ti Póníové dojedli, vstali a vydloubali si zbytky jídla ze zubů. Párkrát ještě zopakovali: „Hau, hau,“ naskočili na poníky a bez jedinýho slova díků odjeli pryč. Některý z nich si s náma ale ještě před odjezdem potřásli rukama, což byla věc, kterou se naučili od bělochů. Stejně jako ze všeho, co indián převezme, i z tohodle zvyku se stala mánie, takže si ty dotyčný museli potřásat rukama s každým člověkem z naší kolony, s chlapem, ženskou, dítětem, a dokonce i s mrnětem v kolíbce. Jenom mě překvapilo, že se nepokusili potřást pravým kopytem i všem našim volům.

Nikdy neděkovali, protože to v tý době ještě nepatřilo k jejich etikétě, a podle svých zvyklostí učinili zdvořilosti zadost, když neustále opakovali to svý „hau, hau“, což znamená „dobrý, dobrý“. Na světě byste asi nenašli nikoho tak zdvořilýho, jako je indián. I účel jejich návštěv souvisel s jejich dobrým vychováním, protože ti chlapíci rozhodně nebyli žádný žebráci v bělošským slova smyslu, žádný takový ty zpustlý individua, co se o sebe nedokážou nijak postarat, jaký jsem viděl ve velkejch městech. Podle jejich zvyklostí, když indián uvidí cizince, tak se s ním buď nají, nebo na něj zaútočí. Častější jsou ovšem případy, že se daj společně do jídla, protože boj je pro ně moc důležitá činnost, než aby jí plejtvali na někoho, koho ani pořádně neznaj. Celá ta naše kolona mohla klidně vjet do jejich tábora a oni by nás museli nakrmit.

Každej den jich přicházelo víc a víc, protože nejspíš jeden Póní řek druhýmu: „Měl by ses podívat k té koloně povozů, dostaneš tam sušenky a kafe.“ Když jsme zrovna jeli, dokázaly naše volský spřežení ujet tak dvě míle za hodinu, ale se všema těma zastávkama na vaření kafe jsme se pohybovali mnohem pomalejc, a tak jsme projížděli územím toho kmene několik tejdnů. Přijížděli pořád větší a větší tlupy, včetně ženskejch a kolikrát i s nemluvňatama, který táhli za koněm přivázaný na takovejch dřevěnejch saních, co se jim říká indiánský vleky. Kvůli těm častejm návštěvám indiánů neměla v době, kdy jsme dorazili na území Čejenů, do jihovýchodního cípu dnešního státu Wyoming, kde to všechno začlo nanovo s jiným kmenem, jediná hospodyně z naší kolony ani hrst kafe. A kafem jsme se taky hodlali co nejvíc předzásobit ve Fort Laramie, vojenský pevnosti, která ležela na soutoku řek Laramie a North Platte.

V Laramie jim ale došly kávový boby a loď se zásobama, protože to bylo ještě pár let před stavbou železnice, měla dorazit nejdřív za tejden. Z nějakýho záhadnýho důvodu byl táta ochotnej počkat, ale ostatní byli celý žhavý, aby už byli v Kalifornii, když už tam jeli s tříletým zpožděním.

Jonas Troy bejval úředníkem na dráze a pocházel z Ohia. Pamatuju se, že si nechal narůst takovej malej knírek, měl hubenou ženu a jedno dítě – kluka asi o rok staršího než já. Byl to pěknej neřád, ten Troyův kluk. Když jsem se s ním pral, tak kopal a kousal, ale když jste mu to vrátili, rozbrečel se.

„Slyšel jsem,“ prohlásil pan Troy, „že maj indoši whiskey ještě radši než kafe. Mimoto jim ji můžeme líp podávat. Nemusíme zastavovat, stačí jenom nahnout demižon.“

Troy s mým tátou v tu chvíli stáli před řadou laramieskejch krámů, vestavěnejch do vnitřní strany palisády. Za tu dobu, než dospěli ke konečnýmu rozhodnutí, kolem nich muselo projít pěknejch pár lidí, který jim to mohli rozmluvit a zachránit jim život – trapeři, zvědové, vojáci, a dokonce i samotný indiáni –, ale ani táta, ani pan Troy se pochopitelně nikoho na nic neptali. Troy proto, že nevěřil ničemu, co si sám nevymyslel a táta mu to nepotvrdil, a táta hlavně proto, že si myslel, že po těch častejch setkáních s Póníema zná indiány jak svý boty.

„Jistě,“ souhlasil táta. „Jedno ti ale povím, bratře Troyi, rudého muže ve skutečnosti samotná whiskey nezajímá. Jde mu jen o akt pití. Pamatuj, že v Mormonově knize se píše, že indiáni jsou ztracenými kmeny Izraelitů. To vysvětluje, proč jsem měl takové potíže dorozumět se s těmi vznešenými muži, kteří nás navštěvovali v okolí Platte. Neumím ani slovo hebrejsky, ale mám v úmyslu se studiu tohoto jazyka věnovat, až dorazíme do Salt Lake City. Náš Pán mi však ve své nesmírné moudrosti umožnil dorozumívat se s našimi rudými bratry přímo, prostřednictvím našich myslí, a já v jejich srdcích vidím lásku a spravedlnost.“

A tak koupili od kupců několik vrchovatejch demižonů whiskey a krátce nato jsme i bez kafe vyjeli z Laramie. Ještě teď si vzpomínám na ty pláně západně od pevnosti, kde se válely hromady haraburdí, který tam odházeli lidi, co se vypravili na Západ před náma: dubový stoly a židle, knihovny se skleněnejma dvířkama, pohovka s červeným potahem… Člověk se nestačil divit, co všechno jsou lidi ochotný vláčet tisíce mil přes pastviny bizonů, přes pouště, řeky i hory. Válela se tam i slušná řádka knížek, všechny byly potrhaný a promočený od deště, ale táta si stejně našel čas, aby to tam celý prolez a prohledal, jestli mezi nima není ta jeho Mormonova kniha, co o ní pořád mluvil, ale ve skutečnosti ji nikdy neviděl. Veškerý svý informace o Svatejch posledních dnů totiž získal od jednoho potulnýho kotláře, kterýho jednou potkal v saloonu v Evansville, když už byl pěkně pod parou. Když o tom tak zpětně přemejšlím, mám pocit, že táta stejně ani neuměl číst. Všechny ty útržky z evangelia, který hlásal, prostě jen odposlouchal od jinejch kazatelů v dobách, kdy se ještě živil jako holič.

Asi tak den jízdy od pevnosti – bylo to, tuším, někdy začátkem června a my tou dobou zrovna projížděli po jižním břehu North Platte mírně zvlněnou travnatou stepí a před náma se už začínaly zvedat z krajiny příkrý srázy pohoří Laramie se zasněženejma vrcholkama – se nám naskytla první příležitost vyzkoušet Troyovu teorii v praxi. Od řeky se k nám totiž blížila tlupa asi dvaceti čejenskejch válečníků. Čejeni byli hezký indiáni, ve většině případů byli vysoký a měli rovný nohy, a jako většina velkejch válečníků se rádi parádili. Jak jim velela zdvořilost, vzali si na návštěvu spoustu korálkovejch náhrdelníků, všichni měli taky prsní krunýře z pospojovanejch kostí a vlasy si zapletli do copů a stáhli pentlema, jaký prodávali bílý obchodníci. Většina měla do vlasů vpletený jediný orlí pero a jeden z nich měl na hlavě cylindr, ze kterýho si odříznul vršek, aby mu dejchala hlava.

Jako obvykle se vynořili znenadání zpoza jedný terénní vlny asi čtvrt míle od naší kolony. Jenom zřídkakdy se vám poštěstí narazit na indiánskou tlupu na otevřeným prostranství. Samozřejmě že musej taky občas přejet přes kus rovný země, ale normální běloch je při tom prostě nechytí. Ani po několika letech života mezi rudochama jsem nedokázal vysvětlit, jak dokážou poznat, že se někde poblíž pohybujou jiný lidi. Jistě, mohli do země zapíchnout nůž a přiložit ucho ke střence, jestli nevibruje, ale tak by dokázali svoji kořist objevit jedině v případě, že by hnala koně tryskem. Nebo mohli na jednom pahorku navršit malou hromádku kamenů a přes ni pak nepozorovaně sledovat celý údolí pod sebou. Ale terén ve stepi je hodně zvlněnej, jako kdyby rozbouřený moře najednou ztuhlo, a z jedný vyvýšeniny je vidět maximálně protilehlej svah další, takže nemáte přehled o tom, co se děje za ní. A indiáni se nerozhlížejí z každýho pahorku, vybíraj si jenom některý. Ale přesto když se dívaj, obvykle taky něco uviděj.

Troyův nápad podávat jim whiskey z jedoucích vozů vzal za svý ještě dřív, než jsme ho vůbec mohli vyzkoušet. Jedoucí povoz byl v tý době asi tak stejně stabilní jako sáně tažený přes kamenitý pole. Při všem tom natřásání se vám obvykle podařilo rozdrtit kus chleba na malý drobečky dřív, než jste ho dopravili do pusy, o pití jakýhokoliv druhu ani nemluvě.

Mimoto měli ty Čejeni formální náladu a sesedli z koní hned, jak k nám dojeli, aby nám ze všeho nejdřív potřásli rukama, takže jsme každopádně museli zastavit.

Chlápek s cylindrem na hlavě byl jejich vůdce. Měl na krku jednu z těch stříbrnejch medailí, jaký rozdávala vláda důležitejm lidem při podpisu nějaký dohody o příměří. Mám pocit, že na ní byl vyobrazenej prezident Fillmore. Tenhle Čejen byl starší než všichni ostatní válečníci a třímal v ruce starodávnou předovku se čtyři stopy dlouhou hlavní.

Moje nejstarší sestra, o který jsem se doteď nezmiňoval, vysoká jako dobře rostlej chlap, měla hodně výrazný rysy, a přestože jí už táhlo na jedenadvacet, nestačila se do tý doby provdat. Byla to zkrátka taková veliká vyzáblá holka s oranžovou kšticí na hlavě. Obvykle se střídala s tátou u opratí našeho volskýho spřežení a dokázala práskat bičem líp než kterejkoliv mužskej s výjimkou Edwarda Walshe, což byl Ir původem z Bostonu, kterej vážil dobrejch sto kilo. Jako katolík nikdy na tátovo kázání nedal, ale klidně to snášel, protože kromě jeho rodiny s náma žádnej jinej katolík nejel. A ostatní zas snášeli jeho, protože byl takovej obr.

Moje sestra se jmenovala Caroline, a když už dělala chlapskou práci, oblíkala se na cestě taky jako chlap – nosila vysoký boty, kalhoty, košili a kovbojskej klobouk. Pochopitelně se našli lidi, který si o ní kvůli tomu mysleli dost ošklivý věci.

Seskočila z kozlíku a vydala se indiánům naproti. Jak jsem říkal, měla docela urostlou postavu a vůbec vypadala jako někdo, kdo má pro strach uděláno. Cylindr došel k ní a napřáhnul k ní osmahlou pravačku, zatímco si levou rukou přitisknul tu svoji obstarožní předovku k hrudi, čímž si zároveň přidržel i červenou houni, aby mu nespadla z ramen.

„Moc mě těší, že vás poznávám,“ povídá Caroline, která byla o slušnej kus vyšší než ten starej náčelník, a zmáčkla mu ruku tak silně, že jsem až z vozu viděl, jak mu bolest projíždí do klobouku a pak zas dolů do druhý ruky. Houně mu málem spadla na zem. Pod tou dekou nic neměl, a tehdy jsem si taky všimnul tý jeho medaile a dlouhý jizvy, která se mu táhla jako svár na kusu železa přes břicho. Odtud taky pocházelo jméno, pod kterým ho znali běloši – Zjizvený břicho. Mezi Čejenama byl ale známej jako Stará stanová kůže neboli Mohk-se-a-nis, nebo taky jako Barevnej hrom, Wohk-pe-nu-numa. Jeho pravý jméno jsem se nikdy nedozvěděl, jelikož to je u indiánů tajný, protože když se to jméno někdo dozví a dotyčnýho jím osloví, tak ho tím přinejmenším hrozně urazí a přinejhorším na něj přivolá deset let neštěstí.

Poté, co se Stará stanová kůže (v tý době jsem jeho jméno ještě neznal, protože indiánům na jménech nezáleží, ale pozdějc jsem měl možnost poznat ho dost dobře) vzpamatoval z Carolinina stisku, prones dlouhou řeč čejensky. Tou řečí nás chtěl zdvořile uvítat na svým území, což měly ještě podtrhnout anglický slova jako „ksakru“ a „Ježíši Kriste“, kterejma prokládal jednotlivý věty. Ty výrazy ho z legrace naučili přistěhovalci a vojáci z Laramie a on pochopitelně neměl tušení, že kleje, a nejspíš by to ani nepochopil, protože indiánský jazyky klení neznaj. Zato jsou u nich některý slova zakázaný – indián třeba nesmí po svatbě nikdy vyslovit jméno svý tchyně.

Táta stál vedle Caroline. Už si nevzpomínám, jestli ho v tu chvíli víc namíchlo klení nebo to, že ten indián věnuje tolik pozornosti mojí sestře, každopádně se postavil před Caroline a prohlásil: „Jestli hledáte velitele této karavany a duchovního vůdce tohoto stádečka, pak jsem to já, Vaše Ctihodnosti.“

Potom si se Starou stanovou kůží potřás rukou a indián vytáhnul z váčku zdobenýho korálkama, kterej měl pověšenej u pasu, špinavej a potrhanej kus papíru, na kterej nějakej bílej vtipálek načmáral následující text:

Tendlecten prejtvít je pohodovej indož a meje se aspň jednou do raka, ať to třebuje nebo ne. V nežádným případku vám nepodřízne kejhák, dokud na něj budete mířit flintou, panšto má srdce stejně čemý jak prdel.

Veší přátel

Billy B. Darn

Náčelník si nejspíš myslel, že je to doporučení, protože se tvářil nesmírně hrdě, zatímco to můj brácha Bill čet na tátovu žádost nahlas. (To je taky důvod, proč si, jak už jsem říkal, myslím, že táta neuměl číst. Stalo se to ale už před sto lety a nemůžu si pamatovat všechno.)

Táta se vždycky k cizincům choval ohleduplně, zvlášť když šlo o divochy, a tak se tvářil, že v tom vzkazu stálo něco pochvalnýho, a pozval celou tu tlupu na panáka, což, mám ten pocit, Čejeni ze začátku nepochopili. „Whiskey“ znali, ale táta to obešel, protože mluvil o „truňku“ nebo tak něco. Nechápali, co se děje, ani ve chvíli, kdy Troy a pár dalších chlapů otvírali demižony. Pochopte, indián si myslí, že mu žádnej trochu soudnej běloch nemůže jen tak nabídnout whiskey a nemít někde po ruce osedlanýho a hlavně hodně rychlýho koně. Obchodníci vždycky nechávali whiskey až na konec jednání, vyvalili sudy a co nejrychlejc se zdekovali.

Indiáni ochotně přiznávaj, že jim whiskey hrozně leze do hlavy, a dokonce už v tý době se některý náčelníci snažili svoje mladý válečníky držet od toho špiritusu co nejdál. Ale rudošskej vůdce má právo jenom radit, takže ho ostatní můžou klidně ignorovat. Stará stanová kůže zkrátka nemoh uvěřit, že by deset bílejch chlapů (když se započítaj i větší kluci), z nichž navíc polovička u sebe nemá žádnou zbraň, maj po ruce jenom dva koně a doprovázej sedm povozů se dvanácti ženskejma a osmi dětma, mohlo nutit dvěma tuctům čejenskejch válečníků whiskey na volný prérii. Kdyby to bejval věděl, byl by mýho tátu dopředu varoval, protože indiáni jsou v tědlectěch věcech naprosto férový. Necejtěj se provinile za něco, co provedou pod vlivem tý lihoviny, protože ji považujou za stejně záhadnou sílu jako třeba tornádo. Nebudete přece sami sobě vyčítat, když srazíte nějakýho chlapa k zemi, protože vás na něj hodil prudkej poryv větru. Když ale vytušíte, že něco takovýho hrozí, můžete ho zavčasu varovat, aby se odklidil někam stranou. Totéž platí i o indiánovi, kterej se napije a nic proti vám osobně nemá.

Stará stanová kůže si vzal plechovej hrnek, kterej mu táta podával, a naráz do sebe obrátil jeho obsah, jako kdyby to byla voda nebo studený kafe. Zaklonil přitom hlavu tak daleko, že mu spadnul cylindr z hlavy. Čeho se to vlastně napil, poznal teprve ve chvíli, kdy ucejtil, jak mu whiskey klouže dolů krkem. Dalo by se říct, že se současně s tím poznáním opil. Vypoulil na nás vodnatý oči, který najednou vypadaly jako dvě syrový vajíčka. Toporně se skácel pozadu na zem a v pádu vykopnul oběma nohama tak silně, že mu jedna mokasína odlítla až k našim vozům. Mušketa mu vypadla z ruky a zabodla se hlavní do země, takže se hlaveň ucpala hlínou, ale k tomu se ještě dostanu.

Naši chlapi si ho zdvořile nevšímali a rozdávali whiskey ostatním indiánům. Chlapi s sebou přinesli málo hrnků, a tak jim podávali demižony, zubili se na ně a potřásali jim rukama. Troy byl přesvědčenej, jak to všechno bezvadně vymyslel, a tak ho nenapadlo nic lepšího než indiány poplácávat po ramenou, jako by to byli veselý kumpáni v saloonu. Už tehdy v deseti letech mi bylo jasný, že to gesto Čejeni nejspíš nepochopili správně. Někdo jim dával jednou rukou dárek a druhou je mlátil. Navíc šlo o příslušníka úplně jiný rasy. To všechno se zkrátka bytostně příčilo všem indiánskejm zásadám slušnosti. To máte, jako kdybyste koně krmili a zároveň ho bičovali.

Ostatní se neopili tak rychle jako Stará stanová kůže, na kterýho asi zapůsobilo víc překvapení než samotný pití. Viděli, jak náčelník dopad, a tak už byli trochu připravený – no, řekněme, tak připravený, jak na takový věci jen indián může bejt připravenej. Prošli několika etapama opilosti. Nejdřív byli dojatě vděčný – to když jim podali demižon, potom zmatený, když je Troy poplácal po rameni, a nakonec se dostali do povznesený nálady, když jim whiskey natekla do žaludku. Všechno to probíhalo v naprostým tichu, který rušilo pochopitelně jenom obvyklý „hau, hau“ a spokojený mumlání.

Ještě jsme z toho mohli všichni vyváznout se zdravou kůží, kdyby to skončilo po jedný rundě, ale v tý chvíli se probral k životu Stará stanová kůže a vehementně dával najevo, že je ochoten obětovat svýho poníka, cylindr, medaili od vlády, pušku, prostě všecko kromě bederní zástěrky za další hlt whiskey.

„S tím si nelam hlavu,“ uklidnil ho táta. „Patriarchu pouště nebude naše pohostinství nic stát. Jenom bych si přál, abych uměl hebrejsky.“ S tím podal náčelníkovi celej demižon.

Troy podal další demižon válečníkovi s placatým nosem a znova ho poplácal po zádech. Ten divoch, kterej se jmenoval Hrb, pomalu polknul, olíznul si rty, vrátil Troyovi demižon, zašklebil se, jako kdyby ucejtil něco hodně smrdutýho, a začal výt jako kojot za úplňku. V tu chvíli byli všichni ostatní zticha, takže to znělo legračně. Stará stanová kůže nabral dech mezi jednotlivejma douškama a podíval se na Hrba skelným pohledem, což toho rudocha nejspíš ňák namíchlo, takže vytáhnul tomahawk a vrhnul se na náčelníka. Ten zvednul svoji starodávnou mušketu a vypálil na něj. Ale hlaveň se, jak si jistě vzpomínáte, zacpala hlínou, takže se roztrhla a oloupala jako banán až k závěru.

Hrba ten výbuch očividně vyděsil a nemoh to náčelníkovi nijak vrátit, protože neměl pušku, ale jenom luk pověšenej spolu s toulcem plným šípů přes rameno. Pomalu se otočil, znova si olíznul rty a uviděl, že Troy podává demižon mladýmu válečníkovi zvanýmu Stín na dohled (to jméno jsem se dozvěděl pozdějc). Hrbáč si chvíli prohlížel Troyovy záda, potom mu poklepal levou rukou na rameno, jako to udělal Troy předtím jemu. Nato se k němu Troy se srdečným úsměvem obrátil, jako kdyby byli společně na ňákým mejdanu (on, táta i všichni ostatní běloši předchozí střelbu úplně ignorovali), načež mu Hrb zatnul sekeru doprostřed čela. Byl to jeden z těch tomahawků, co indiáni prodávali bílejm. Na druhý straně tlouku měla ta sekera hlavičku dýmky, která se opravdu dala kouřit přes díru vyvrtanou skrz celý držadlo.

Troy chvíli šilhal na dřevěný topůrko, který mu trčelo z hlavy souběžně s nosem. Potom mu Hrb sekeru z hlavy vytáhl a jeho oběť padla po zádech na zem, kde ještě nějaký čas potom dávila krev. Stín na dohled s nepřítomným výrazem v obličeji zachytil demižon, kterej vypad Troyovi z ruky. Hrb se vrhnul na Stína, kterej ho tou kameninovou nádobou praštil po hlavě tak tvrdě, že se demižon roztříštil a oba byli rázem celý od whiskey. Po tý ráně držela Hrbovi pravá nozdra na zbytku nosu jenom na kousku kůže a obličej měl celej od krve, ale jelikož se důvod jeho sporu se Stínem vsáknul do země, vrhli se společně po nejbližším demižonu.

V tý chvíli se boj rozšířil jako požár, každej stál proti každýmu a odevšad se ozývaly barbarský zvuky: ječení, vytí, kňourání, křik, skřípání oceli na kostech, čvachtavý šeptání prosekávanýho masa, střelba, svištění vystřelovanejch a drnčení zabodávajících se šípů.

Ženský a my děti jsme zůstali na vozech. Tátu jsem uprostřed tý mely sice nikde neviděl, ale i přes všechen ten rambajz jsem ho dobře slyšel: „Kde jsem pochybil, bratři?“ Potom se ozvalo bublavý zalapání po dechu, jak se mu hrdlo naplnilo nějakou tekutinou, a jeho svíčka zhasla. Poprvý jsem ho uviděl až druhej den ráno – měl v sobě tolik šípů, že vypadal jako kůže, kterou někdo napnul venku na sluníčku, aby dobře vyschla. Ale skalp mu na hlavě nechali, protože todle byla whiskey, ne válka, a když nebyli indiáni při smyslech, neodnášeli si z boje válečný trofeje. Bili se mezi sebou stejně, jako pobíjeli bělochy. Hromada kostí prostřelil Bílýmu protivníkovi hlavu pistolí, takže mu mozek vytek z hlavy jak voda z děravý konve. Bílej protivník se ještě nějakou dobu kolíbal zepředu dozadu, než se konečně skácel k zemi, přičemž demižon, kterej ho stál život, ani na chvíli nepustil z rukou. Hromada kostí ho musel jeho mrtvole doslova vyrvat z křečovitě sevřenejch prstů.

Walsh, kterej se jak správnej Ir nalejval špiritusem už ve voze, než ho začal rozdávat Čejenům, vytáhnul z boty nůž, ale docílil tím jenom toho, že tu kudlu jeden z indiánů obrátil proti němu a zabodnul mu ji do břicha. Umíral dlouho a vydával při tom dost hrozný zvuky. Jinak padli naši chlapi bez odporu. Nejdál doběhnul Jacob Worthing, kterýho jsem poznal podle bot, protože si je při zastávce v Laramie nechal nově podrazit. John Clairmont z Illinois ležel s hlavou směrem k vozům – poznal jsem ho podle pleše. V místech, kde se odehrála nejzuřivější potyčka, vystupoval z krví nasáklý trávy hustej les šípů. Pozdějc se ukázalo, že je to můj táta, ale v tý chvíli jsem to nevěděl a považoval ty opeřený konce šípů za součást prérijního porostu.

Nějakou dobu po tom, co vyřídili všecky bělochy, nasávali Čejeni klidně dál z demižonů a ženskejch s dětma si vůbec nevšímali. To taky vysvětluje, jak je možný, že se Worthingově ženě a dítěti podařilo zmizet. Popadla kluka a v zákrytu za povozama, který bránily indiánům ve výhledu, se rozběhla směrem k Laramieskejm horám, jejichž zasněžený vrcholky byly ještě hodně daleko, ale stejně jako každej větší kopec se v prérii zdály bejt hrozně blízko. Paní Worthingovou a jejího syna jsme tu a tam zahlídli ještě asi míli daleko, jak se pravidelně vynořovali na vrcholcích terénních vln a zase za nima mizeli. Od tý doby jsem o nich neslyšel. My ostatní jsme prostě seděli jak zkamenělý na svejch místech, nikdo se dokonce ani nerozbrečel.

V ten moment ale proved malej Troy zoufalou věc. Rozběhnul se k tělu svýho táty, vytáhnul z pochvy u pasu otcovy mrtvoly řeznickej nůž a zabodnul ho do boku vysokýmu Čejenovi, kterej si přihejbal z demižonu a opile prozpěvoval pohřební žalozpěv. Indiáni si u dětí takovejch smělejch kousků ceněj, takže kdyby tendle divoch nebyl opilej, nejspíš by mu dal dárek a nějaký pěkný jméno, ale jelikož ho posed démon, prostě jenom zvednul oštěp a připíchnul kluka k zemi. Oštěp mu projel tělem a modrou košili na zádech ozdobil kolem hrotu purpurovej květ. Čejen ho skopnul ze svýho kopí a malej Troy dopad na zem jak mokrej hadr na barpult.

Ten kluk by za normálních okolností utek před stejně starým výrostkem, ale teď se pustil do šest stop vysokýho divocha. Abych pravdu řek, myslím, že mě v tý době ostatní děti považovaly za pěknýho rabiáta, i když jsem byl dost střízlík. Byl jsem nejmladší z rodiny a bráchové a ségry mě pěkně otloukali, takže jsem to oplácel aspoň cizím dětem. Když jsem ale teď viděl, jak takovýmdle způsobem ňákej rudoch ztrestal bílý dítě, musím přiznat, že jsem si pustil do nohavic.

Když došla whiskey, držel se pořád ještě zhruba tucet Čejenů na nohou a ostatní se s kalným pohledem obráceným k nebi, ať už mrtví, ranění, nebo jenom ožralí, váleli po zemi. Pár dalších sedělo na zadku a tupě si civělo mezi nohy, jiný zase kňučeli jako postřelený psi. Stará stanová kůže tam seděl na bobku, ten svůj zjizvenej ksicht obrácenej ke Caroline. Jelikož měl vlastní demižon, celý tý mely se vůbec nezúčastnil – teda kromě toho, že ji rozpoutal – a teď se právě snažil zjistit, co je vlastně Caroline zač. Pokud jde o moji sestru, tak ta na něj, mám ten pocit, upřeně civěla celou dobu, co se všude kolem vraždili lidi. Už asi rok se chovala ňák divně, jednala s mužskejma dost vyzývavě, ale spíš jako jinej chlap než jako nějaká děvka.

Hrb rozbil sekerou poslední demižon a olízal všechny střepy. Z nosu mu tekla krev. Nejvíc se jí valilo z míst, kde ještě předtím, než ji ztratil, míval pravou nosí dírku. Bradu měl celou od krve a do ruda se postupem času zbarvil i jeho kostěnej prsní krunýř, ale jinak to byl v podstatě pořád přátelsky vyhlížející indián. Měl největší pusu, jakou jsem kdy u ňákýho člověka viděl, a jestliže měl nos před tím setkáním už i tak dost rozpláclej, teď ho měl ještě placatější. Na Čejena měl obrovský oči. Stočil je směrem k nám a pohledem klouzal z jednoho na druhýho.

Je pravda, že se kromě paní Worthingový a jejího syna nikdo ani nepokusil utéct. A kromě malýho Troye na ně ani nikdo neútočil. V naší koloně se nenašla ani jedna statečná pionýrka s flintou. Dokonce ani Caroline neuměla zacházet s jinou zbraní než s bičem. Ten držela celou dobu volně v levý ruce, takže se jeho dlouhej pletenec válel na zemi za ní. Nešlo o to, že by s ním na nějakýho indiána nedošáhla, ona prostě jenom upřeně zírala na starýho náčelníka.

Jel s náma párek manželů, který pocházeli z Německa, a všichni jim říkali prostě jenom Germán Rudy a Gertruda Katy. Byli sami, bez dětí. Byli to takový růžolící buclatý lidičky, každej z nich vážil aspoň metrák a cestou neztratili ani gram váhy – nejspíš proto, že měli vůz narvanej bramborama. Všimnul jsem si, jak se z trávy pár kroků od nás jako návrší zvedá Rudyho břicho. Gertruda Katy se opírala o jejich vůz, ob jeden od toho našeho, nad hlavou si přidržovala slunečník, a kdyby jí bylo vidět vlasy, měly by barvu žlutou jak zralá kukuřice. Stejně jako většina ženskejch v těch dobách měla na sobě šaty, v nichž se ztrácely všechny tvary a křivky těla, takže se o ní dalo říct jen to, že je jí všude hodně. Byl to pořádnej kus ženský a právě na ní taky nakonec utkvěly Hrbovy oči.

Začal k ní vrávorat a Gertruda Katy pochopila, že si jde pro ni. Začala ho německy prosit, ale když se o chvíli pozdějc ukázalo, že ji nechce zabít, nebo aspoň ne do doby, než ukojí svý choutky, svalila se na zem jak rozteklý máslo na sluníčku. Hrb z ní serval šaty i všechno pod nima, až jí odkryl celý stehna, a potom se celej špinavej, zakrvácenej a zpocenej vmáčknul mezi ně a začal frkat jak podrážděnej mezek. Katy byla stejně jako všichni její krajani úplně posedlá čistotou. Myla se při každý zastávce, nechala si třeba na sobě z cudnosti volný šaty a šla se vykoupat do řeky. Párkrát měla potom co dělat, aby se včas dostala z tekoucích písků, kterejma se Platte jenom hemžila. Pamatuju se, že jí jednou museli hodit provaz, jehož druhej konec přivázali jednomu volovi za rohy, a jedině tak se jim ji podařilo vytáhnout na břeh.

Hrbův nápad vyprovokoval k akci i ostatní Čejeny, takže se začali hrnout k našim ženskejm. Ale jelikož bylo ženskejch míň než indiánů, rozpoutal se boj nanovo. Indián šel zase po krku indiánovi, ale i tak jich zbylo dost na to, aby nalehli na vdovy po Troyovi a Clairmontovi a na sestry Jacksonovy. Jestli si myslíte, že jejich oběti začaly vyvádět, tak se pletete. Ty, co zrovna nebyly znásilňovaný, tam stály a dívaly se na ty, který to právě potkalo, a čekaly, až na ně přijde řada. Jejich děti postávaly kolem.

Caroline se probrala, až když se začal Skvrnitej vlk sápat na naši mámu. Zahulákala něco na Starou stanovou kůži, ale ten se v odpověď jenom zakřenil. Můj patnáctiletej brácha Bill a Tom, kterýmu bylo dvanáct, se horempádem utíkali schovat pod vůz mezi kýble, který tam visely.

A tak jsem tam zůstal jenom já, moje třináctiletá sestra Sue Ann a jedenáctiletá Margaret. Všichni jsme se tiskli k mámě.

Caroline se ještě jednou pokusila vyburcovat náčelníka k zásahu, ale je pravděpodobný, že vůbec netušil, co po něm chce, a naprosto jistý, že i kdyby to věděl, nemoh by s tím nic dělat. Ten obrovskej indián se už nad náma skláněl a cejtili jsme, jak smrdí. Máma se přidušeným hlasem modlila. Vzhlídnul jsem a uviděl tvář toho Čejena. Nespatřil jsem v ní ani stopu po tom, co člověk obvykle považuje za výraz krutosti nebo lačnosti, tvářil se tak ňák zasněně a bodře, jako kdyby to, že se na mámu vhrne, bylo vlastně naprosto v pořádku.

V tý chvíli se mu omotal kolem krku černej had Carolinina biče a přetrhnul mu náhrdelník z medvědích drápů. Upad dozadu, praštil hlavou o kámen a už se nezvednul.

„Vlez si s dětma do vozu, mami,“ nařídila Caroline a klidně svinula bič do velký smyčky. „Žádnej z těch neřádů už tě nebude obtěžovat.“ Pronesla to stejně samolibě, jako by to řek táta.

Stará stanová kůže ukazoval na Skvrnitýho vlka, kterej ležel na zemi v bezvědomí, a moh se potrhat smíchy. To Caroline nakrklo, ale taky trochu potěšilo, a tak po náčelníkovi jen tak laškovně švihla bičem. S rukama zkříženýma na prsou se zvrátil dozadu a chechtal se dál na plnou pusu, připomínající černou jeskyni plnou netopýrů. Jednu nohu měl pořád ještě naboso a puška, která mu vybuchla v ruce, ležela poblíž, podobná torzu deštníku.

Máma udělala, co jí Caroline nařídila. Sehnala nás děti, včetně těch dvou zbabělců, co se váleli ve volskejch lejnech pod vozem, do houfu a přinutila nás namačkat se do vozu, kde jsme měli mezi vším tím nábytkem, bednama a pytlema, který představovaly veškerej náš majetek, zatraceně málo místa. Tom se mi opřel nohou o obličej, což bylo fakticky hodně nemilý, když jsem si vzpomněl, v čem se ještě před chvílí válel. Já sám jsem se musel stočit kolem sudu, teď sice naplněnýho nádobím, ale předtím v něm byly nasolený ryby, jejichž pach bylo ještě pořád velice dobře cejtit. Ale měli jsme štěstí, že jsme zůstali naživu, takže si nikdo nestěžoval.

Zůstali jsme tam v tom voze celý odpoledne. Připadal jsem si, jako kdyby mě zavřeli do pytle a pohodili na sluníčku, protože nás to režný plátno úplně odřízlo od okolí a nevpouštělo dovnitř ani trochu vzduchu. Asi tak za hodinu utichly venku i poslední zvuky a někdy k večeru sebral Bill tolik odvahy, že nadzvednul cíp plachty a vykouknul ven, načež nám hlásil, že nikde poblíž nikoho nevidí.

Vzápětí jsme se všichni rozklepali strachy. Zaslechli jsme skřípání, jak se někdo vyhoupnul na kozlík, ale dovnitř nakoukla jenom Caroline. „Buďte zticha,“ houkla na nás. „Zůstaňte, kde jste, a už se ničeho nebojte. Budu tady sedět celou noc.“

„Nemůžeš něco udělat pro chudáka tátu, Caroline?“ zeptala se šeptem máma. „Co se s ním stalo?“

„Je tuhej jak špalek,“ opáčila dost nechutně Caroline, „a všichni ostatní jakbysmet. A teď mám na práci důležitější věci, než od nich odhánět supy.“

„Vždyť víte, že kdyby měl čas naučit se hebrejsky,“ obrátila se máma k nám všem, „bylo by všechno v pořádku.“

„Jasně, mami,“ odpověděla Caroline a zmizela.

Chvíli nato se mi podařilo posunout kus dál od Toma a omotanej kolem sudu jsem spal až do rána, kdy mě dloubnutím násadou rejče do žeber probudila Sue Ann. Všichni ostatní už byli vzhůru. Vyplazil jsem se ven. Bolelo mě celý tělo a v hlavě jsem měl pusto a prázdno až do chvíle, kdy jsem seskočil na zem a zaslechnul zvuk lopat. Ženský, který zůstaly naživu – a myslím, že to byly všechny, protože byly dost chytrý, aby se nebránily, a pak už byli ukojený a opilý indiáni moc zesláblý, aby komukoliv ubližovali, takže doslova odpadli –, právě kopaly s pomocí dětí hroby.

Smrad rozkládajících se těl už před soumrakem přilákal kojoty a mrchožravý ptáky, který zjevně poctili bojiště návštěvou. Výjev to byl dost otřesnej. Když se to tam teď začalo hemžit živejma lidma, vznesli se ptáci do vzduchu a kroužili nám nad hlavama. Kojoti zase poodběhli o kus dál a drželi se mimo dostřel.

Všichni Čejeni byli fuč a odtáhli s sebou i svý mrtvý. Když jsem se na to zeptal Caroline, která tvrdila, že byla celou noc vzhůru, takže by měla vědět, kam se poděli, odbyla mě: „Už se neboj. Jen běž a pomoz ostatním s tátou.“

Tehdy jsem uviděl tátu naposled a vypadal tak, jak jsem ho už před chvílí popsal. Máma a ostatní členové mojí rodiny odtrhli tátovo tělo od země, položili ho do mělkýho hrobu, kterej předtím vykopala Caroline, a zasypali ho hlínou. Jak si vzpomínám, stačilo jenom pár lopat, aby pod zemí zmizel i nos. O kus dál vykonávala stejnou službu Gertruda Katy pro svýho Rudyho. Oblíkla si čistý šaty a vlasy měla celý mokrý – bylo jasný, že se už stihla vykoupat v řece. Nemůžu říct, že bych kdy viděl špinavýho Germána, ale ty čistý to fakticky přeháněli.

Právě jsme šoupli naše chlapy pod zem, když někdo zvednul hlavu a zaječel, jak když ho na nože bere – z vyvýšeniny k nám sjížděli Čejeni. Byli jenom tři, Stará stanová kůže a dva válečníci, který za sebou vedli každej čtyři poníky. Nezdálo se, že by se nás chystali napadnout, ale jejich návrat byl už na většinu z nás stejně trochu moc. Vůbec poprvý za celou dobu začali skoro všichni brečet a skučet. Tom s Billem zase zmizeli pod vozem. Jedinou výjimkou byla Caroline. Pamatuju se, že jsem ji chytil kolem kostnatejch boků, jak jsem se bál. Když jsem zvednul hlavu a uviděl jí do obličeje, všimnul jsem si, že se jí kolem chřípí usadil skoro dychtivej výraz. Vypadala jako kůň, kterej ucejtil vodu.

Dva válečníci se s tím houfem poníků zastavili asi šedesát kroků od nás, ale Stará stanová kůže přijel na svým hnědobíle grošovaným poníkovi, kterej měl kolem obou očí namalovaný tmavý kola, až k nám. Zvednul ruku a čtvrt hodiny fistulí řečnil. Cylindr měl trochu pomačkanější než den předtím, ale jinak se zdálo, že je naprosto v pořádku.

Bylo zvláštní, jak se během chvilky přestali všichni bát a začali se bohapustě nudit. Ty samý ženský, který byly den předtím bezmocnejma oběťma a ještě před pár minutama skučely strachy, se začaly k náčelníkovi výhrůžně přibližovat, hrozit mu pěstma a vykřikovat na něj: „Táhni odsud, ty starej mizero!“ To, myslím, hodně vypovídá o ženský povaze. Dokáže přestát kdejaký příkoří, dokud jí to připadá zajímavý, ale začněte ji nudit, a rázem neví, co je to strach.

Ale Caroline zasáhla: „Uklidněte se,“ houkla na ně a pyšně nakráčela do čela houfu. „Copak nechápete, že se vrátili pro mě? Proto taky přivedli ty koně, zaplatí jima, aby mě mohli odvléct. To jste si včera nevšimly, že se mě žádnej z nich ani nedotknul, zatímco vám všem prováděli ty odporný věci? Šetřili si mě, v tom to je.“ Sestra byla v obličeji hodně rudá, což se rozhodně nedalo svést jenom na to, že byla moc na slunci, a vehementně pohazovala měděnou hřívou, jako kdyby jí kolem obličeje lítaly hejna much.

„Bude lepší, když je necháte, aby si mě odvedli,“ pokračovala, „jinak vás pobijou jako ty mužský.“

„Ale Caroline,“ zeptala se zdrceně máma, „co by po tobě asi tak mohli chtít?“

„Nejspíš mě chtěj ňák ďábelsky vychytrale mučit,“ vysvětlila jí Caroline hrdě. Připadalo mi dost divný, že by se něčím takovým moh někdo vychloubat, ale zůstal jsem zticha, protože mi bylo jasný, že je sestra úplně stejná jako táta. Ta holka nešťastná se prostě musela za každou cenu chovat výstředně.

„Á, tak si běž,“ prohodila na to vdova Walshová. „Já jim v tom bránit nebudu.“ S těma slovama se otočila a všechny ostatní ženský udělaly totéž. Ztratily muže, byly znásilněný, uvízly uprostřed divočiny a neměly se kam vrátit, takže je vlastně ani moc nevzrušovalo, co se stane s ňákou cizí holkou.

Stará stanová kůže netečně seděl na koni a pozoroval nás zpod povislejch víček. Na dřevěným sedle mu visel kulatej, kůží potaženej štít, vyzdobenej deseti zčernalejma skalpama. Místo vybuchlý muškety tentokrát třímal v ruce oštěp, na jehož násadě viselo taky pár vzorků lidský kštice. Nevypadal jako nějakej zvrhlík a nebyl ani nejmladší – copy mu prokvítaly stříbrem a ruce měl spíš šlachovitý než svalnatý. Poznat věk indiána je hrozně těžký, ale určitě už mu muselo táhnout na sedumdesát. Jeho obličeji dominoval velikej orlí nos, koutky úst se mu zvedaly v mírným úsměvu, ale oči si nás prohlížely tak ňák posmutněle. Obvykle míval v obličeji melancholickej výraz. Nedá se říct, že by vypadal nebezpečně – to jenom Caroline v něm viděla ukrutnýho divocha.

Caroline bejvala vždycky tak trochu cvok, ale s přibejvajícíma rokama to bylo jenom horší a horší, takže ji chlapi doma v Evansville nebrali nikdy jinak než jako dobrýho parťáka. Zabouchla se tam do místního kováře, čtyřicetiletýho vdovce, a furt se motala kolem kovárny. Ale ten kovář si ji pustil k tělu jenom tak, aby mu podržela podkovu a on moh okovat koně. Pak tu byl ještě jeden farmářskej synek – mám dojem, že společně nějakou dobu kydali hnůj, přehazovali seno a podobně. Neuspěla dokonce ani u těch podomních kramářů, o kterejch se povídalo, že by přefikli třebas hada, kdyby mu někdo podržel hlavu. Od bílejch chlapů se zkrátka nikdy ničeho hezkýho nedočkala, a teď se táta i všichni ostatní nechali zabít.

Zmiňuju se o tom všem, abych vysvětlil její divný chování. Myslím, že se jí taky trochu dotklo, že ji neznásilnili.

„No, Caroline,“ prohlásila máma, ve vypranejch šatech a se slunečníkem nad hlavou vypadala jako jedna z těch panenek, který si můžete vyrobit ze slámy a jako hlavu použijete makovici. Moje máma byla hodně malá, měřila něco málo přes pět stop, a tak si myslím, že jsem tu svoji malou vejšku zdědil po ní. „No, Caroline, počítám, že se vrátíme do Laramie. Ohlásíme to vojákům a oni pro tebe přijedou.“

„Nebudu na to radši spolíhat,“ opáčila Caroline. „Indoši za sebou uměj skvěle zametat stopy.“

„No, tak to musíš tu a tam odhodit knoflík nebo cár košile, abys označila cestu,“ radila jí máma.

Caroline si netrpělivě setřela pot z čela a mokrou ruku si otřela o zadek. Myslím, že měla dojem, že se máma snaží zlehčit nebezpečí, který má podstoupit, a ubrat jí notnej kus slávy. Výsledkem toho bylo, že do toho zatáhla i mě.

„Možná mě nechtěj trvale zchromit,“ prohlásila. „Možná mě chtěj jenom zajmout kvůli výkupnýmu. Nečekám, že by mě zamordovali, protože proč by s sebou jinak chtěli vzít i Jacka?“

Ozvalo se strašlivý zakňourání a já si až o chvíli pozdějc s hrůzou uvědomil, že se vydralo z mýho hrdla. Samovolně mi to vyletělo z pusy, když jsem uslyšel svý jméno.

Musím mámě přičíst k dobru, že hned šla ke Starý stanový kůži a prosila ho, aby mě s sebou neodváděl, jelikož jsem její nejmladší syn, je mi teprve deset a jsem takovej hubenej. Chápavě přikyvoval, ale když odešla, dal znamení svejm druhům, který dojeli k našemu vozu a přivázali k němu všech osm poníků, jako na potvrzení uzavřenýho obchodu. Nic z toho, co se mi potom v životě přihodilo, se nemuselo stát, kdyby se Čejeni ještě nějakou chvíli nemotali kolem kolony v naději, že snad přece jenom dostanou trochu kafe! Indiáni prostě nikdy nerozuměli bělochům a totéž platilo naopak.

„Bill nasedne na jednoho z těch poníků a co nejrychleji pojede pro vojáky,“ uklidňovala mě máma, když mě naposledy objala. „Nemysli si o otci nic špatného, Jacku. Vzhledem k těm svým vizím udělal to nejlepší, co mohl. Možná že tím, že odvádějí tebe a Caroline, chtějí ti indiáni po svém způsobu napravit, co tu včera provedli. Myslím, že to nejsou zlí lidé, Jacku, protože jinak by nám nepřivedli ty koně.“

Tak, tady to máte. Nikoho ani nenapadlo zeptat se Caroline, jak ví, co ty Čejeni vlastně chtěj, když nerozumí jejich jazyku. Byly doby, kdy jsem mámu podezíral, že se nás vlastně chtěla zbavit, protože žádný vojáci pochopitelně nepřišli. Až v pozdějších letech jsem se dozvěděl, že Bill skutečně dojel do Fort Laramie, prodal tam koně a sehnal práci u kramářů. Nejen že to přepadení neohlásil armádě, ale nikdy se ani nevrátil ke koloně. Ne, moje máma to myslela dobře, ale vůbec tomu nerozuměla. Táta byl blázen a brácha zrádce. A pak tu byla Caroline. Myslím, že to nebyla zrovna nejlepší rodinka, ale na druhou stranu, moc dlouho jsem s nima nepobyl.

Máma nám dala pusu na rozloučenou a Caroline nasedla na jednoho z těch poníků, který s sebou přivedli indiáni, a vytáhla mě za sebe. Ostatní děti nám mávaly v naprostým tichu, jenom Billovi pohrával na rtech šerednej potměšilej úšklebek. Stará stanová kůže, kterej se potuloval na koni poblíž, si zakryl pusu rukou, nejspíš aby zamaskoval potutelnej úsměv, a něco zamumlal. Tehdy jsem ještě nevěděl, že takovým způsobem vyjadřuje indián úžas – otevře pusu dokořán a zakreje si ji rukou, aby mu duše nevyskočila z těla a někam neutekla.

Potom dal najevo, že chce pronést další řeč, ale Caroline mu dala jasně na srozuměnou, aby toho nechal. Kopla koně patama do slabin, načež se ten poník splašil a vyrazil na sever jak dělová koule, protože nebyl vůbec zvyklej na tvrdou podrážku bělošskejch bot.

Na vrcholku kopce přitáhla poníkovi uzdu ze surový kůže a počkala, až nás doženou naši tři Čejeni, který, a to jim musím přičíst k dobru, nijak zvlášť nepospíchali. Potom jsme zamířili směrem k řece, která se po jarních deštích zbarvila do žluta a vylila se z břehů, a přeplavili poníky na druhou stranu. Držel jsem se při tom koníka za ocas a vlál za ním jak návnada na rybářským háčku.

KAPITOLA 2
Vařenej pes

Na druhý straně řeky mě Caroline zase vytáhla za sebe na poníka a prohlásila takovým divným romantickým hlasem něco, co by mě určitě nesmírně dojalo – kdybych ovšem neměl strachy úplně zatemnělej mozek a právě se nevymáchal v kalnejch vodách řeky Platte: „Třeba ze mě, Jacku, udělaj ty indoši svoji princeznu a budu muset nosit samý peří a korálky.“

Do tý doby jsem toho na koni moc nenajezdil, a tak jsem měl za chvíli od neustálýho natřásání úplně rozedřenej rozkrok a vnitřní stranu stehen samou modřinu. A když jsem poníkovi zaryl paty do těch jeho žlutejch boků, vyhodil zadníma do vzduchu a pokusil se mě sklepat z hřbetu. Prostě jsme si s tím zvířetem vůbec nepadli do oka, což byla fakticky smůla, protože to byl uprostřed tý obrovský cizí země, kde žili jenom samý divoši, můj jedinej společník.

Jeden z těch divochů, konkrétně samotnej Stará stanová kůže, přiklusal v tý chvíli k nám. Poté, co jsme přebrodili řeku, se začal chovat úplně jinak. Pozdějc jsem se dozvěděl, že měl k Platte takovej zvláštní vztah, protože ji považoval za jižní hranici svýho území. Na jejím jižním břehu si připadal hloupě a nezodpovědně, ale když přejel na druhou stranu, byl zase normální (ať už to znamenalo cokoliv). Každopádně na nás, hned jak vyjel z vody, upřel zpod toho svýho klobouku přísnej pohled a ukázal přes kostnatý rameno, jako by chtěl říct: „Držte se za mnou,“ a popohnal koníka do svahu.

Vydali jsme se za ním. Náš poník při tom výstupu vzhledem ke dvojnásobnýmu nákladu několikrát zakolísal – ne že bych snad byl tak strašně těžkej, ale ta potvora holt využívala každý příležitosti, aby mi dala na vědomí, že jí vadím.

Když indiáni někam cestujou, jede si každej z nich, kudy chce. Ti dva válečníci, co přijeli k naší koloně s náčelníkem, přebrodili třeba řeku jinde než my. Jeden sjel asi dvě stě kroků po proudu a teprve tam přeplaval s poníkem na druhou stranu. Druhýho jsem viděl, jak jede asi míli proti proudu. V těch místech se ale řeka stáčela, takže mi zmizel z dohledu. Počítám, že věděl o nějakým lepším místě, kde řeku přebrodit. Našli jsme ho až asi za hodinu. Seděl na zemi na jednom vršku a jeho poník se pás opodál. Stará stanová kůže ho minul, aniž by se na něj podíval, a ten válečník mu oplatil stejnou mincí. Potom začal zpívat. Znělo to strašně ukňouraně a my ho slyšeli ještě hodně dlouho po tom, co jsme kolem něj projeli. Z dálky vypadal jako zakrslej keř.

Když už jsem žil mezi Čejenama delší dobu a poznal většinu jejich zvláštností, vzpomněl jsem si na tudle příhodu a došlo mi, že ten chlápek byl v „náladě“. Něco ho urazilo – třeba našel v místech, kde se rozhod překročit řeku, samej tekoucí písek nebo ho žába na břehu nazvala nějakým urážlivým jménem. Každopádně z toho dostal strašlivou depresi a rozhod se umřít, a tak si tam dřepnul a začal zpívat píseň smrti. Za starejch časů před příchodem bělochů umírali indiáni jedině v bitvě nebo ze studu. Až bílej muž mezi ně zavlek spoustu chorob – jako například neštovice, který zlikvidovaly celej kmen Mandanů, takže umírat z nějakejch morálních důvodů nemělo smysl a ten zvyk skoro vymizel. Občas se ale našli nějaký obzvlášť tvrdohlavý jedinci, jako ten náš přítel, který to tu a tam pořád ještě zkoušeli.

Tenkrát mu to zjevně nevyšlo, protože jsem ho druhej den zahlíd v táboře, jak civí do malýho zrcátka, jaký prodávali bílý obchodníci, a vyškubává si kostěnou pinzetou chlupy na tváři. Očividně nad ním zvítězila marnivost, takže se mezitím musel z tý strašlivý morální újmy vzpamatovat.

Další jízda byla už o něco příjemnější, protože náčelník zvolnil krok a každý půl míle zastavoval. To se k nám pak vždycky otočil, něco nám rukou naznačoval a vydával ňáký nesrozumitelný zvuky v tom svým divošským jazyce. Caroline si ty jeho výlevy hbitě vyložila jako vyjádření obdivu svý osobě a podobný hovadiny. Pokaždý, když náčelník domluvil, chvíli na nás smutně zíral a potom se zase vydal na cestu.

Asi bude lepší, když část toho tajemství prozradím hned teď, abyste pochopili něco, co Starý stanový kůži ani mně ještě hodně dlouho nedocházelo. Co se týče Caroline, tak u tý nemá cenu spekulovat, co si myslela, co věděla nebo co si vybájila, protože všechny tydle pojmy měla vždycky v hlavě pomíchaný.

Nejdůležitější je, že nás, Caroline ani mě, tam u vozu náčelník vůbec nechtěl vyměnit za poníky. Jenom tam sáhodlouze řečnil o tom masakru a vysvětloval, že za něj Čejeni vlastně nenesou žádnou odpovědnost. Ale abych byl spravedlivej, musím říct, že v tý době měl Stará stanová kůže bělochy ještě pořád docela rád a taky si myslel, že by mu to mohli vojáci z Laramie dávat za vinu, a tak s sebou radši přived koně, aby jima vykoupil chlapy, který zabili.

Takže z toho vidíte, že to celý strašlivý nedorozumění spískala Carolinina romantická povaha a dar dělat zbrklý závěry, kterej určitě podědila po tátovi. Táhli jsme se za Starou stanovou kůží jako smrad a náčelník si myslel, že s ním jedeme, abysme si vymohli větší odškodný. Při těch častejch zastávkách nedělal nic jinýho, než že protestoval proti nespravedlnosti toho, že ho pronásledujeme jako kojoti, který se občas držej člověku za patama i několik mil.

Caroline na něj neustále zamilovaně čučela, ale ten ubohej indián si její pohled vyložil jako výraz nemilosrdnýho vyděračství. V pozdějších letech jsem si Starou stanovou kůži velice oblíbil. Měl víc smůly než kterejkoliv jinej člověk, jakýho znám, ať už bílej, nebo rudej, a pech je zkrátka něco, čeho se nezbavíte, ani kdybyste byli ten nejsympatičtější tvor na světě.

Jak už jsem řek, ani jeden z nás tý situaci nerozuměl. My dva s Caroline jsme na tom ale byli o poznání líp než náčelník, protože jsme si od něj slibovali jenom to, že nás bude v dohledný budoucnosti živit, zatímco on usoudil, že jsme démoni, který jenom čekaj na tmu, aby ho připravili o rozum. Za jízdy si pořád mumlal modlitbičky a zaklínání, aby nám přivolal špatnou medicínu, ale při tý svý smůle za celou dobu nepotkal ani jediný zvíře, který by mu s tou jeho magií mohlo pomoct. Za celou dobu nenarazil ani na jednoho chřestýše nebo psouna, zato zahlídnul prérijního zajíce, kterej ho nesnášel, protože náčelník kdysi dávno odvrátil stepní požár od svýho tábora jenom tak, že mu poručil, aby místo toho vypálil nory zajíců. To se mu povedlo a požár, kterej už skoro olizoval týpí jeho tábora, se skutečně stočil stranou. Od tý doby si ho pamatovali všichni zajíci a pokaždý, když ho zastihli o samotě, postavili se na ty svý silný zadní tlapky a povídali mu: „Nemáme tě vůbec rádi.“ Taky ho oslovovali jeho pravým jménem, což je ta nejpotměšilejší věc, jakou můžete indiánovi provést. Potom se k němu pokaždý otočili tím svým bílým nebo černým zadkem, protože toho indiána svorně nesnášely obě tamní zaječí famílie, a odhopkali pryč.

K tomu můžu říct jenom jedno. Za celej život jsem nikdy neviděl tolik zajíců, jako když jsem se někam vypravil se Starou stanovou kůží. Stačilo, aby z týpí vystrčil nos, a ti prevíti vyskakovali z trávy na míle daleko – byli jak jiskry, když hodíte podkovu do výhně.

Indián má ale proti takovýmu druhu obtěžování, jaký jsme pro náčelníka nevědomky představovali s Caroline, jednu účinnou obranu – ztrátu zájmu. Když nemůže indián něčeho dosáhnout dostatečně rychle, začne ho to příšerně nudit a brzo ho to přestane zajímat. Zajímaj ho jenom věci, který se ňák vyvíjej. A totéž platilo i pro Starou stanovou kůži. Po několika marnejch pokusech si přitáhnul pevnějc k tělu červenou deku, která mu v parným odpoledni skýtala mnohem větší chládek, než kdyby odhalil slunci nahý záda, a rozjel se do svýho tábora, jako kdyby severně od řeky Platte nebyla kromě něj jediná živá duše.

Třetí válečník (jako druhýho počítám toho chlápka, co zůstal sedět na pahorku v domnění, že umírá) se vyznačoval tím, že byl neustále půl míle od nás nalevo, napravo nebo vepředu. Předpokládám, že vyhlížel nepřátele a něco k snědku. Prvního měli Čejeni vždycky až nad hlavu, zato druhýho se jim skoro pořád nedostávalo.

Tak jsme pokračovali v cestě do čejenskýho tábora, kterej nemoh bejt, podle mýho soudu, od Platte vzdušnou čarou dál jak deset mil směrem na severoseverovýchod. Naší malý skupince ale ta cesta trvala tak tři čtyři hodiny, protože si to náčelník šněroval prérií cik cak, aby mě s Caroline setřás.

Slunce ještě stálo tak na šířku ruky nad horizontem, ale prérie pod kopytama našich poníků už začínala nachovět. Člověku, kterej se v těch končinách vyzná, stačí jenom upřeně civět na hroudu hlíny a bez jedinýho pohledu na oblohu dokáže z její barvy poznat, kolik je hodin. Tím myslím bělocha. Indián si nepotřebuje udržovat přehled o čase, protože vlastně – v bělošským slova smyslu – nikdy nikam nechodí. Určitě si dokážete představit Kolumba, jak si říká: „Asi bych už měl vyrazit. Je rok 1492 a já se musím dostat přes ten oceán před půlnocí jedenatřicátýho prosince, jinak bude Amerika objevená až v roce 1493.“ Rudoch ale počítá úplně jinak. Znakovej jazyk má třeba stejnej výraz pro „den“ i pro „spánek“. No, a když se bude na ten samej drn, na jakej předtím civěl běloch, chvíli dívat indián, pozná z něj, jaký zvířata se po něm za uplynulejch čtrnáct dní prošly, jaký ptáci nad ním za tu dobu přeletěli a jak je to daleko k nejbližšímu zdroji pitný vody. Navíc vnímá i všechny nadpřirozený věci, protože indián mezi jedněma a druhejma prostě nerozlišuje.

Takže když řeknu, že před náma Stará stanová kůže jel jako bez ducha, myslím tím, že jsme mu byli úplně ukradený. Jistě, věděl, kde jsme, a v jednu chvíli upoutal pozornost toho indiána, co byl pořád na výzvědách – jeho jméno vám můžu klidně prozradit dopředu: Sluncem spálenej. Ukázal mu na jedno návrší a dal mu znamení ohnutým ukazovákem. Sluncem spálenej se k nám přiblížil zleva, sklouznul ze svýho poníka, odmotal si válečnou uzdu vyrobenou z jedinýho pruhu nevydělaný kůže od pasu a přivázal ji k oštěpu, kterej předtím zabod do země. Shodil ze sebe houni a svlíknul se z legín. Jenom v bederní roušce a s lukem a šípama v ruce se obezřetně drápal do svahu, na jehož úpatí jsme se my ostatní zastavili. Těsně pod vrcholem sebou plácnul na zem. Trávu všude kolem nás muselo zdupat veliký stádo bizonů a nemohlo to bejt moc dlouho, protože se stébla ještě nestihla narovnat. Sluncem spálenej se doplazil na vrchol muldy a za chvíli už nám z dohledu zmizely i podrážky jeho mokasín.

Krátce nato jsme zaslechli dvojí zadrnčení, jak šípy opouštěly tětivu, a dusot malejch kopyt. Stará stanová kůže popohnal poníka do kopce a já s Caroline jsme se pochopitelně rozjeli za ním. Na druhý straně jsme v bizoním kališti z poloviny naplněným vodou uviděli Sluncem spálenýho. Vedle něj ležela vidlorohá antilopa, jíž právě podřezával krk. Podařilo se mu to zvíře jednou ranou do levý kejty skolit, ale nezabil ho. Druhej šíp šel úplně mimo, ale i tak odved Sluncem spálenej skvělou práci, když se mu podařilo přikrást se ke stádu na ňákejch čtyřicet kroků. Zbytek stádečka, všeho všudy čtyři antilopy, už byl v tý chvíli čtvrt míle daleko a pořád ještě uháněl. Tydle zvířata ale uměj pelášit.

V následující chvíli uříznul Sluncem spálenej antilopě černobílej ocas, kterej si chtěl nechat na ozdobu, protože je to taková pěkná malá věcička. Potom zvířeti rozříznul hrudník mezi žebrama, ponořil do něj ruku a vytrhnul mu teplý a ještě tepající srdce. Strčil mi ho pod nos.

Při pohledu na tu krvavou vnitřnost jsem se zachvěl, ale Sluncem spálenej mě chytil jednou rukou vzadu za krk a druhou mi nacpal srdce do pusy. Byl to vlastně důkaz, že se mu líbím, protože sám měl čerstvý antilopí srdce moc rád a tomu zvířeti taky vděčil za to, že je nejrychlejším běžcem tlupy Starý stanový kůže. Tehdy jsem ale ještě nic z toho nevěděl. Místo vděčnosti jsem měl ze Sluncem spálenýho strach. Jako u většiny indiánů se i u Sluncem spálenýho odrazila jeho výjimečnost ve jménu, který dostal. Většinou jsou indiáni skoro černý, ale Sluncem spálenej si chránil tváře před sluncem tak, že si je napatlal silnou vrstvou jílu. Když mu ta hlína na obličeji zaschla, vypadal jak šedobílej vlk, a zpod tý zvláštní masky vykukovaly jenom dvě maličký, třpytící se a jakoby hadí očka.

Takže jsem si ukous kus toho krvavýho srdce, což nebylo zrovna snadný, jelikož jsem musel přehryzat všechny ty vláknitý cévy, kterejma bylo protkaný, načež indián naráz spolknul všechno, co zbylo. Chtělo se mi z toho vrhnout, ale jenom do chvíle, než jsem to syrový maso spolknul. Lejtkový svaly mi začaly drnčet jak povolený tětivy po výstřelu a já měl pocit, že bych moh běžet s větrem o závod. Potom jsme všichni nasedli na koně a Sluncem spálenej si hodil antilopu za sebe, takže měl poník brzo celej zadek od krve.

Stará stanová kůže objevil ty antilopy na druhý straně toho kopce, i když je v žádným případě nemoh zahlídnout. Měl na takový věci prostě nadání a dokázal zvěř vycejtit s neobvyklou jistotou – dokonce i na indiána. Věděl to, protože se to dozvěděl ve snu. Snil celou tu dobu, co jsme jeli, přímo tam uprostřed prérie. Nepotřeboval noc ani spánek na to, aby moh snít.

Nedlouho potom, co Sluncem spálenej zastřelil antilopu, jsme konečně dorazili do čejenskýho tábora. Rozkládal se na břehu potůčku, kterej nebyl širší než pažba pušky a stínily ho všeho všudy tři topoly, přičemž dva byly ještě dost zakrslý. Zastavili jsme se na návrší nad táborem, aby si Čejeni dole měli čas všimnout, že jsme to my, a ne ňáký Vraní indiáni, který jim přišli odehnat poníky. Stará stanová kůže byl prostě zdvořilej indián každým coulem – jinak než zdvořilost to totiž ani nazvat nejde, protože v čejenským táboře si nikdo nikdy s možným nájezdem vetřelců hlavu nelámal. Aspoň jednou tejdně a někdy i třeba v pravý poledne tak na tábor podnikali úspěšnej nájezd zloději koní z nepřátelskejch kmenů.

Z toho návrší jsme viděli asi todle: pár tuctů koženejch stanů roztroušenejch na pravým břehu toho potoka, na louce za potokem se páslo snad třicet koní, ve vodě se cachtalo několik rozesmátejch snědejch a nahatejch dětí, o kus dál sedělo na zemi pár svalnatejch mladejch indiánů, který klidně pokuřovali a ovívali se vějířema z orlích per, další se promenádovali sem a tam před skupinkou ženskejch, který na zemi něco roztloukaly, a několik děvčat vleklo za sebou z prérie bizoní kůže plný uschlýho trusu od stejnýho zvířete. Ty takzvaný koláče se normálně přikládaly na oheň, protože na pláních najdete strašně málo dříví na topení. Pak tam ňáká obtloustlá ženská změkčovala žvejkáním kůži, další šly pro vodu, vláčely pytle, záplatovaly stanový kůže a vyráběly mokasíny, šily legíny, zdobily tuniky, vyškrabovaly morek z kostí, roztloukaly zrní, přišívaly korálky… No prostě se věnovaly všem těm povinnostem, kterejma se indiánská ženská zabaví od úsvitu do soumraku, kdy si jde lehnout a její mužskej se na ni začne sápat.

Sjížděli jsme k potoku, ale nikdo v táboře si nás vůbec nevšímal. Teprve příjezd Sluncem spálenýho, kterej se přes potůček přebrodil jako poslední, vyvolal mezi ženskejma slušný pozdvižení. Až pozdějc jsem se dozvěděl, že tlupa neměla už deset dní ani kus masa, a tak se museli všichni živit prérijním tuřínem a starou syrovou kůží. Dokonce zašli tak daleko, že uvažovali o tom, že začnou jíst kobylky jako Pajutové, což indián udělá jenom v případě, kdy je už fakticky na dně. Byl konec jara, což bývala doba, kdy se prérie jen hemžila bizonama, a jestli si vzpomínáte, tak jsem mluvil o tom, že trávu na tom vršku poblíž bahniště muselo zdupat ňáký pěkně velký stádo. Přesto tlupa Starý stanový kůže nejedla víc jak tejden maso. A to právě myslím, když říkám, že se na ně lepila děsná smůla.

Teď ještě jedna zmínka o jejich psech. Přestože to byla poměrně malá indiánská tlupa, pobíhalo všude kolem víc jak třicet psů, který hráli všema barvama. Jednoznačně převládala pískově žlutá, ale nechyběli mezi nima ani skvrnitý psi. Tahle smečka věčně dělala hroznej virvál, pořád se odněkud ozejvalo vrčení, štěkot, vytí nebo kňučení, když se mezi sebou začli rvát. Z toho plyne, že jako hlídači byli úplně na pendrek. To platilo i v noci, protože furt akorát odpovídali kojotům, co vyli z ňáký muldy poblíž, takže se Póníové mohli pohodlně připlížit až do tábora a odvést tucet poníků, aniž by některej z těch čoklů aspoň zavrčel.

Tadle smečka se nám teda vyřítila naproti k potoku. Psi se motali koním pod nohy a chňapali po hlavě antilopy, která bezvládně narážela do koňskýho boku. Dávali si ale setsakramentskej pozor na koženej karabáč, kterej si Sluncem spálenej omotal kolem zápěstí a ledabyle, asi tak, jako kůň odhání ocasem moc dotěrný mouchy, jim s ním práskal nad hlavama. Takže ve výsledku vlastně jenom ňafali a naprázdno cvakali tlamama. Indiánskýho psa dokáže člověk snést jenom tak, že se naučí nevšímat si rámusu, kterej natropí – nic horšího vám ale neprovede. Ňákou dobu mi ale trvalo, než jsem k tomudle poznání dospěl, a tak jsem si užil několik hodně krušnejch chvilek – jako třeba zrovna v tý chvíli. V tý smečce vynikal jeden špinavě bílej pes, měl zarudlý oči a z huby mu tekly sliny, no a tendle čokl se teda rozhod, že se vykašle na antilopu a bude se věnovat mně. Přikrčil se kus nalevo od našeho poníka a vypoulil na mě oči, pomalu ohrnul horní pysk a zároveň s tím mu poklesla spodní čelist, takže mi v plný, divoký kráse předved dvě řady nažloutlejch zubů. Caroline mě dloubla loktem do žeber, protože jsem se jí chytil tak pevně, že nemohla dejchat.

„Nedělej mi tu ostudu před našimi přáteli, Jacku,“ houkla na mě a strnule se usmívala na čejenský ženský, který se sice kolem nás nakupily, ale přitom nám nevěnovaly ani jedinej pohled. Myslím, že někdy tehdy začla Caroline docházet odvaha. Nemám představu, do čeho si myslela, že se tak hrne, ale první pohled na indiánskej tábor je zkrátka nápor i pro to nejstatečnější srdce. Když je pořádně neznáte, začnete si myslet: no, tak teď se dívám na smetiště, ale kde je vesnice? Dokonce i ten puch je takovej divnej – není to přesně to, co běloch označí za smrad. Je to spíš spousta smradů smíchanejch dohromady, takže vytvářej jakousi neviditelnou mlhu, která se nad indiánským táborem vznáší místo vzduchu, takže s každým nadechnutím vdechujete všechno, co ňák souvisí s člověkem i čtyřnohým zvířectvem. Zrovna v ten moment vystupoval ze všech ostatních pachů jeden konkrétní smrad – náš poník se totiž právě vymočil na zem. Jinak se ale nedalo říct, že by v táboře ňákej smrad převládal. Člověk se prostě ve chvíli, kdy do plic nasál tamní vzduch, octnul v úplně jiným světě.

Ale stejně jako na všechno, v čem se pohybujete delší dobu, si i na tak úděsnou směsici pachů časem zvyknete, a když jsem pak po dlouhý době zase zavítal do jedný bělošský osady, ten příznačnej smrad indiánskýho tábora mi tam scházel. V tý době už totiž patřil k mýmu životu a já měl bez něj najednou pocit, že se dusím.

Sluncem spálenej seskočil z koně a pyšně si to vykračoval táborem. Antilopu nechal napospas houfu ženskejch, který ji vyvrhly a stáhly z kůže dřív, než byste si stačili zapálit fajfku, načež ji stejně bleskově rozporcovaly. Stará stanová kůže zatím dojel s poníkem k velkýmu, ale už dost ošuntělýmu a porůznu záplatovanýmu stanu, jehož kůže pokrejvaly vybledlý modrožlutý kresby hůlkovitejch lidí, načmáranejch zvířat, trojúhelníkovejch hor, knoflíkovejch sluncí a podobnejch výjevů. Sesednul a podal uzdu poníka klukovi, kterej stál před tím týpí a měl na sobě jenom bederní zástěrku a mokasíny. Potom se náčelník skrčil, takže si skoro kleknul na zem, aby mu nespad cylindr z hlavy, a pro jistotu si ho ještě přidržel, a vklouznul do stanu.

„Tak támdleto,“ povídá mi sestra, „je, myslím, náš domov.“ Když se ale potom otočila v sedle a já na chvíli zahlíd její obličej, všim jsem si, že vypadá dost přepadle. „Otázka ovšem zní, jestli se hodí, abysme šli za ním dovnitř.“

„Hele, Caroline,“ povídám já, „mám zadek celej rozedřenej a rozmlácenej z jízdy, táta je mrtvej, máma někde daleko a navíc se tady kolem motá ten bílej pes, co mu kapou sliny z huby. Mám prostě strach slízt z koně.“

Tím jsem sestře zase dodal trochu odvahy. „V žádném případě nepřipustím, aby mě nějaký špinavý psisko zastavilo,“ prohlásila zapáleně.

Přehodila nohu přes sedlo, přičemž mě stačila nakopnout, a sklouzla na zem. Pes si jí vůbec nevšímal. Následovala náčelníkova příkladu a taky podala uzdu tomu malýmu indiánovi, kterej na mě celou dobu poulil uhlově černý oči. Z rasovejch důvodů se mi nijak zvlášť nelíbil, a tak jsem jenom palcem ukázal na toho bílýho čokla, kterej se očividně na nic netěšil tak jako na chvíli, kdy spadnu na zem a on se do mě bude moct zakousnout.

Byl to chytrej kluk, a tak hned pochopil, o co mi jde. Nakopnul psa do zadku a ta bílá bestie s kňučením odtáhla. K mojí přirozený předpojatosti proti tomu indiánovi teda přibyla tadle pochybná laskavost, a tak jsem aspoň pyšně seskočil na zem a patřičně nakvašeně následoval Caroline, která se mezitím zhluboka nadechla a zapadla do náčelníkova týpí.

Vevnitř vládla neuvěřitelná tma. Po přechodu ze záře odpoledního slunce tam člověk neviděl skoro nic. Těch pár obrysů se dalo rozeznat jenom díky malýmu ohništi uprostřed, na který ženský přikládaly bizoní koláče, a úzkýmu kouřovodu ve vrcholku kuželu stanu. Jestliže byl venku v táboře fakticky dost hutnej smrad, tak po prvním nadechnutí v týpí vám to připadalo jako rajská vůně, protože v tom stanu jste najednou dostali pocit, že vás někdo nutí dejchat pod vodou v bažině.

Po chvíli jsem dokázal rozpoznat obtloustlou ženskou, která něco míchala v hrnci nad ohněm, ale při našem příchodu ani nezvedla hlavu. Po celým obvodu stanu se rýsovaly ňáký tmavý obrysy, ležely hlavou ke koženejm stěnám a nohama ke středu. Po bližším prozkoumání jsem přišel na to, že to nejsou ležící lidi, ale jenom na zemi natažený bizoní kůže. Byla tam taková tma, že jsme museli opatrně překračovat jednu kůži za druhou a dávat dobrej pozor, jestli na některý neleží divoch, kterej by si to vyrušení moh vyložit hodně špatně. Obešli jsme polovičku týpí, než jsme konečně našli Starou stanovou kůži, kterej měl postel přímo naproti dveřím. Náčelník seděl naprosto tiše, takže o něj Caroline málem zakopla. Naštěstí se ale stačila včas zachytit stanový tyče, na který viselo několik koženejch pytlíků naplněnejch těma několika málo věcma, který indiánovi patřej.

Náčelník držel v ruce kamennou dýmku se snad dvě stopy dlouhým dřevěným troubelem zdobeným mosaznejma plíškama, od kterejch se odráželo světlo ohně. Jenom jsme tam stáli a civěli na něj, protože jsme nevěděli, kam jinam jít. Nacpal si dýmku tabákem z malýho koženýho pytlíku, načež ta tlustá ženská strčila do ohně kus klacku, počkala, až se na konci rozpálí do ruda, a pak mu ho podala. Stará stanová kůže si zapálil dýmku a potáhnul tak mocně, že s propadlejma tvářema vypadal chvíli jako kostlivec. Vzhledem k tomu, jak měla ta dýmka dlouhej troubel, měl člověk co dělat, aby mu nezhasla, ale náčelník z ní bafal tak dlouho, až usoudil, že hned tak nezhasne, a potom ji podal Caroline.

Moje sestra se sice chovala dost chlapácky, ale nikdy v životě nekouřila. Obdivně si dýmku prohlídla a zase ji náčelníkovi vrátila. Stará stanová kůže vcelku přirozeně usoudil, že Caroline nechápe, co se po ní chce, a tak jí rukou naznačil, ať si sedne na bizoní kůži po jeho pravý ruce. Potom se k ní naklonil, strčil jí troubel do pusy a mimicky jí naznačil, jak má kouřit.

Caroline skousla náustek a potáhla z fajfky, jak jí Stará stanová kůže ukázal. Podle mě si prostě myslela, že je to ňákej zvláštní druh namlouvacího rituálu nebo něco podobnýho. Náčelník ale ve skutečnosti mumlal zaříkání, poněvadž si myslel, že mu chce Caroline přiřknout špatnou medicínu, a fakt, že od něj přijala tu dýmku, si vykládal jako dobrý znamení, že jeho kouzlo začíná zabírat, protože indián si ničeho necení tolik jako kouření.

Když už Caroline vypouštěla z pusy jenom řídkej dým, Stará stanová kůže jí dýmku odebral, a moje sestra zalapala po dechu a na chvíli se zahryzla do šátku, co měla kolem krku, aby potlačila kašlání. Ještě hodně dlouho potom sípala, ale neomdlela ani nevyhodila oběd. Caroline byla holt pěkně tvrdá holka.

Náčelník vyčistil hlavičku dýmky a vysypal popel Caroline na špičky bot, aby jí tak přivodil smůlu, ale to jsme tehdy ještě nevěděli. Potom si znova nacpal dýmku z toho svýho korálkama obšitýho váčku, v němž sice tabák byl, ale tvořil jenom menší část směsi, která se jinak skládala z vrbový kůry, lístků škumpy, morku z bizoních kostí a pár dalších přísad. Indiáni pochopitelně vyvinuli zvyk kouřit, ale tím to taky končilo.

Když dokouřil druhou fajfku, začal se Stará stanová kůže chovat úplně jinak. Furt se na nás zubil a hodně toho celkem příjemným hlasem napovídal čejensky. Potom řek něco ženský u ohně, což byly očividně ňáký rozkazy, protože ta se okamžitě sebrala a po chvíli se vrátila s kusem masa z tý antilopy, o který jsem se už zmiňoval.

Ta ženská s obličejem jak měsíc v úplňku maso rozsekala na kousky a přihodila je do změti, kterou už ňákou dobu míchala v tom hrnci. Počítám, že za to mohla vůně vařenýho masa, že se do týpí začali postupně courat další a další indiáni. Nejdřív přišel kluk, co dostal na starost naše poníky, potom další mohutná ženská, která zezadu ukrutně připomínala naši kuchařku. Pak do stanu vešla malá holka, která na sobě neměla ani nit, a o něco větší kluk, kterej na tom byl úplně stejně. O něco pozdějc dorazil pohlednej mladej indián, kterýmu jsem hádal tak pětadvacet, a nakonec sám chlebodárce – Sluncem spálenej, jenž měl na obličeji pořád ještě tu masku z jílu. Za ním vpochodovalo do stanu hotový procesí v čele se štíhlou indiánkou s dlouhýma zapletenýma černýma vlasama a očima něžnýma jako laň. Tu následovaly tři nebo čtyři děti, z nichž nejstaršímu mohlo bejt tak šest.

Tydle všichni se rozsadili v kruhu podél stěn týpí a neměli oči pro nic jinýho než pro ten kotlík. Většina z nich si přinesla vlastní dřevěný misky a některý měli i dřevěný nebo z rohoviny vyrobený lžíce. Nevydali jedinej zvuk a za celou dobu se ani nepodívali na mě nebo Caroline.

Po chvíli nabrala kuchařka sběračkou z kotlíku do misky porci pro mě a moji sestru, načež dostali svůj příděl i všichni ostatní. Stará stanová kůže nic k jídlu nedostal. Jenom tam tak seděl na bizoních kůžích a tvářil se důležitě.

V tu chvíli jsem si vzpomněl, že rudoši, který přicházeli k našim povozům, vždycky při žvejkání sušenek nebo pití kafe říkali „hau, hau“. Pořád ještě jsem byl z toho celej nesvůj, a přestože jsem měl ukrutnej hlad, nemůžu dost dobře říct, že bych si to jídlo vychutnal. Po pravdě řečeno, bylo to dost hrozný, to vám teda povím. To antilopí maso nebylo dovařený. Indiáni ke všemu nemaj vůbec nic proti tuku a v tý době navíc ještě nepoužívali sůl. Kromě masa v tom byly i nějaký višně, který se rozvařily na kaši, a jeden nebo dva kořínky, který neměly vůbec žádnou chuť, ovšem jenom do chvíle, než jsem je spolknul a než mi sklouzly do žaludku. To jsem pak měl pocit, jako kdyby mi někdo nacpal do krku písek.

Ale jak už jsem řek, vzpomněl jsem si na tu jejich zdvořilou chválu a vysoukal to ze sebe. Chtěl jsem, aby mě měli rádi. Do tý doby nám vůbec nevěnovali pozornost, ale za chvíli jsem měl zjistit, jak rychle dokážou indiáni změnit chování. „Hau, hau, hau,“ povídám Starý stanový kůži. Chtělo to dost odvahy a Caroline mě za to dloubla do žeber, ale náčelníka jsem tím fakt potěšil.

Náčelník mi to hned vrátil: „Hau, hau,“ odpověděl a pak dodal něco, z čeho se, když jsem se naučil aspoň trochu čejensky, vyklubalo moje první indiánský jméno: Malá antilopa, což se tím jejich jazykem řekne Voka a zní to jako zachrchlání. Jako jméno to nebylo nijak zvlášť důležitý, protože jsem jich v životě dostal ještě několik, ale něčím se začít musí. Aspoň mě hned neskalpovali za to, že jsem si dovolil projevit názor. To skalpování jsem nepovažoval za tak nemožný, protože jeden sotva může mít ňákou kloudnou představu, co ho může potkat, když se zčistajasna v deseti letech octne uprostřed houfu barbarů.

Prokázal jsem tím i dobrou službu Caroline, protože jsem si všimnul, jak ve chvíli, kdy se na mě náčelník zubil, vylovila z misky velkej kus masa a nenápadně ho vystrčila pod stanovou kůží ven. Tam ho okamžitě schramstlo ňáký psisko, protože v indiánským táboře jsou psi doslova všude.

Caroline na indiánech při těch krátkejch setkáních asi nejvíc přitahovala jakási malebnost a pochopitelně krutost. Ale čím dýl se motala kolem Starý stanový kůže, tím obyčejnější jí ten divošskej život připadal. Je fakt, že indián dokáže v jednu chvíli zamordovat člověka a vzápětí pokojně, jako poslední úředníček z bělošský osady, zasednout ke kusu žvance. Indián nerozlišuje jako běloch mezi různejma druhama činností. Indiáni jsou prostě úplně jiný než všichni ty, se kterejma jste se kdy setkali.

Potom řek náčelník něco kuchařce. Pozdějc se mi přiznal, že nevěděl, co si o nás má myslet – chvíli měl pocit, že jsme hodný, a potom zase zlý. V tý chvíli jsme si ho ale příznivě naklonili, protože jsme se s ním v jeho stanu rozdělili o chleba, totiž antilopu, což indián považuje za takovou čest, že hostitel nikdy neveme do pusy ani sousto, dokud hosti nedojedí. To je taky důvod, proč Stará stanová kůže nejed. Takže, jak jsem říkal, náčelník něco řek kuchařce a ta mi naznačila, ať jdu za ní. Trochu s obavama jsem ji poslech a cestou k východu jsem v půlkruhu prošel kolem ostatních Čejenů, který přežvykovali jak kozy. Když jsme společně vyšli ven, uvědomil jsem si, že se pomalu stmívá. Oblohu na západě pokrejvaly velký nachový šmouhy, oddělený jedna od druhý tenkejma rumělkovejma nitkama.

Abych pravdu řek, v tom věku mě podobnej pohled ještě moc nevzrušoval. Na oblohu jsem se v ten moment podíval z úplně jinýho důvodu – jakmile jsem vystrčil hlavu ven na vzduch, odněkud se zjevil můj bílej psí nepřítel. Snažil jsem se ho ignorovat, ale zakous se mi do nohavice, začal ji usilovně hryzat a nejspíš by mě celýho sežral, kdyby se ta velká ženská bleskově neotočila.

Jmenovala se Bizoní bahniště a byla manželkou Starý stanový kůže. Ta ženská vevnitř, která se jí tolik podobala, byla její mladší sestra Bílá kráva, která přišla po svatbě podle čejenskýho zvyku do týpí Starý stanový kůže společně se svojí příbuznou. Měla naprosto stejný postavení jako samotná manželka a musela bejt náčelníkovi po vůli ve všem, k čemu tak indiáni ženský potřebujou.

Tak ta Bizoní bahniště se zasmála, ukázala na psa a položila mi ňákou otázku. Můj plačtivej pohled nejspíš považovala za dostatečnou odpověď, protože popadla to psisko za kůži a zvedla ho ze země. Pes začal bolestně kňučet, ale nebylo mu to k ničemu, protože Bizoní bahniště si ho rovnou odnesla do stanu, rozmašírovala mu lebku kamennou palicí, vyválela ho v ohništi, aby z něj opálila chlupy, rozsekala ho na několik krvavejch kusů a ty pak naházela do kotlíku, aby se uvařily. Todle všechno jí netrvalo o nic dýl než mně to tady celý převyprávět, protože to byla pěkně vykrmená a silná ženská, která se při tom celou dobu usmívala.

Stará stanová kůže se dmul pýchou, div neprasknul. Indián považuje psa za největší pochoutku a bílej pes je ze všeho nejlepší. Asi nejlíp pochopíte, jak si týdle pochoutky ceněj, když si uvědomíte, že víc jak tejden neměli ani kus masa, a přesto se svý psí smečky ani nedotkli.

Obávám se, že ani já s Caroline jsme v tý chvíli nedokázali náležitě ocenit, jaký cti se nám dostává. Moje sestra bez větších problémů ustála masakr lidí, včetně vlastního táty, ale když jí teď před očima zamordovali to hnusný psisko, začala se mátožně kymácet na zkříženejch nohách a pokoušela se spolknout vlastní pěst.

A tehdy se Stará stanová kůže z ničeho nic podíval na Caroline a kejchnul tak silně, že mu cylindr sklouznul ke straně přes jedno oko. Potom kejchnul znova a klobouk mu spadnul z hlavy úplně. Náčelník kejchnul ještě dvakrát a pokaždý to znělo jako štěknutí prérijní lišky. Copy mu při tom lítaly kolem hlavy, medaile nadskakovala a při každým nárazu na hrudní kost slabě cinkla.

Všichni indiáni se najednou přestali ládovat a vytřeštili na nás oči, což měli udělat už dávno předtím, ale nejspíš je představa, že si nacpou břicho antilopou, zaujala natolik, že se k tomu jaksi nedostali. Ta pěkná ženská s očima jako laň si dokonce přisedla ke Caroline na bizoní kůži a upřeně si ji prohlížela. Moje sestra mezitím měla co dělat, aby se nepoblila kvůli tomu bílýmu psisku, který už se začínalo vařit, a z kotlíku se linul smrad, jako když pověsíte mokrej kabát k ohni, aby uschnul.

Jmenovala se Létavice a byla ženou Sluncem spálenýho, kterýmu porodila všechny ty děti, který s ní přišly do náčelníkova stanu, včetně mrněte, který leželo v pohodlným závěsu na hlavní stanový tyči a kulilo na svět očka černý jako havraní peří. Celej ten závěs byl tak vymakanej, že se mrně mohlo klidně vymočit, aniž by je musel někdo sundávat.

Caroline si všimla indiánčina zvědavého pohledu a díky tomu se jí podařilo odvést myšlenky od skutečnosti, že se jí pořád ještě houpe žaludek, takže ze sebe dokázala vypravit: „Moc mě těší, že tě poznávám, paní,“ načež k ní napřáhla jednu velkou pracku. Ale indiánka jí místo toho šáhla do rozkroku a pak jí stejným způsobem ohmatala i košili na prsou. Dospěla k závěru, kterej taky neprodleně oznámila Starý stanový kůži: „Vehoa,“ načež si rychle přitiskla ruku na pusu. Náčelník si taky zakryl pusu a všichni ostatní udělali totéž.

Dřív nebo pozdějc začne každej indián v přítomnosti bílý ženský kejchat. Někdo říká, že za to můžou parfémy nebo pudry, ale já neviděl, že by kdy moje sestra používala něco jinýho než žlutý mejdlo.

Vysvětlujte si to, jak chcete, ale každopádně teprve v tý chvíli Čejeni poznali, že je Caroline holka.

KAPITOLA 3
Dělám si nepřítele

Rozdíl mezi chlapama a ženskýma je pro Čejeny velice důležitej – v zásadě mnohem důležitější než rozdíl mezi živým a mrtvým, takže byli rádi, že se jim podařilo určit Carolinino pohlaví. Antilopu jsme už v tý chvíli dojedli a pes se ještě nedovařil, a tak se kolem nás všichni ostatní indiáni shlukli a zvědavě si nás prohlíželi.

Z jejich pohledu to bylo navýsost zdvořilý chování. Většinou nás totiž jenom očumovali a pár z nich se opatrně dotýkalo našeho oblečení, ale žádnej z nich nám nešáh na holý tělo. Myslím, že kdybysme rozuměli něčemu z toho, co nám Létavice říkala, došlo by nám, že se Caroline květnatě omlouvala, že ji tak ohmatávala, ale i to se dalo prominout, protože k tomu měla dobrej důvod. Zmiňuju se tady o tom, protože jakožto běloch jsem nestačil žasnout nad tím, že se vlastně rudoši nikdy nechovaj neurvale, jedině snad z nevědomosti.

Zvláštní pozornost mi pochopitelně věnovaly děti. Myslím, že především na Malýho koně, což byl ten kluk, kterej se nám postaral o poníky, jsem udělal na první pohled velkej dojem. Jak jsem už povídal, nemůžu říct, že by se mi zamlouval, ale už v tak raným věku jsem byl pěkně vychytralej, což jsem musel, jinak bych nepřežil ani těch deset let, natož celý století, a tak, když jsem si všimnul, jak obdivuje moje boty, rychle jsem si je stáhnul a podal mu je. Ale představa uvěznění nohou v něčem takovém je jednou z věcí, ze kterejch má indián upřímnou hrůzu, a tak se Malý kůň radši tvářil, že nechápe, kam tím mířím.

Potom nám naservírovali psa. Naštěstí to bylo dost malý zvíře a ve stanu se mačkala spousta hladovejch krků, i když je fakt, že jsme s Caroline jako hosti dostali největší kusy masa. Čejeni zůstali vzhůru až do půlnoci, teda aspoň myslím, že byla půlnoc. Když říkám, že zůstali vzhůru, tak myslím, že se v týpí pořád měnilo osazenstvo, přicházeli další a další indiáni, aby si mě a moji sestru prohlídli, a některý indiáni se zabalili do bizoních kůží a klidně se uložili ke spánku vedle skupinek klábosících a smějících se druhů. Oproti všeobecně rozšířenýmu názoru bělochů totiž sotva najdete někoho tak společenskýho, jako je rudoch, když je mezi svejma. Celý ty hodiny, co uprostřed týpí hořel oheň, se pořád něco dělo, ženský se například zase pustily do svejch každodenních prací a Stará stanová kůže vykouřil s ostatníma indiánama čtyři pět dýmek. Jedním z těch kuřáků byl i Hrb, kterej až na ten velkej strup na nose vypadal naprosto zdravě a tu a tam něco směrem ke mně a Caroline přátelsky prohodil. Nevím, jestli si nás z předchozího dne pamatoval, nebo ne, ale každopádně se choval velice zdvořile, protože nám nevyčítal, že má kvůli nám na svědomí znásilnění a vraždu, protože právě tak se na to indiáni dívaj.

Co se týče Caroline, tak ta seděla od tý doby, co jí Létavice tak důkladně prozkoumala tělo, jak omámená, a dokonce i toho uvařenýho psa snědla úplně bezmyšlenkovitě. Stará stanová kůže si jí vůbec nevšímal. Nijak se neurazil, jenom ho nezajímala.

Po dlouhý době začal oheň skomírat, protože na něj Bizoní bahniště přestala přikládat koláče a ulehla k zaslouženýmu odpočinku. Jak jsem zjistil druhej den, dostali jsme s Caroline její bizoní kůži hned vedle náčelníka, a tak musela na oplátku posunout dál od Starý stanový kůže jedno ze svejch dětí. Tydle „škatulata, hejbejte se“ pokračovaly po celým obvodu stanu, až se nakonec Malej kůň musel sebrat a jít spát do vedlejšího týpí, který patřilo jeho bratrovi, což nebyl nikdo jinej než Sluncem spálenej.

Nakonec jsme do umírajícího ohně zůstali civět jenom já a moje sestra. Dívali jsme se, jak se tenkej proužek dýmu vine z ohniště nahoru k místu, kde se setkávaly všechny stanový tyče, a stoupá do noci vstříc ani ne tak černý, jako spíš tmavě modrý noční obloze, jemně poprášený žlutejma hvězdama.

Hned vedle nás tiše spal Stará stanová kůže. Jeho cylindr visel na tenkým koženým pásku nad ním a jeho velikánskej nos trčel do vejšky jak skoba ze zdi. Z několika míst bylo slyšet hlasitý oddechování, ale žádný chrápání, jelikož indiány odmalička učej nevydávat žádný zvuky, když to není k něčemu dobrý. Občas se ještě ozvalo slabý zasyčení, jak se i poslední kousky bizoního trusu rozpadaly na popel.

Bylo to zvláštní takhle tam sedět, ale abych pravdu řek, už jsem se nebál. Myslete si o mně, co chcete, ale přestože jsem byl tak daleko od domova, mýho tátu zabili a tak dál, začínal jsem mít pocit, že to vlastně není zase tak zoufalý. Ve stanu bylo teplo a ty lidi kolem mi připadali celkem milý. Když se na nás nevrhli hned tu první noc, nedoved jsem si představit, že by něco takovýho provedli druhej den – přece někoho večer nenakrmíte, abyste ho druhej den ráno zamordovali. Ale na druhou stranu jsem nemoh jen tak mávnutím ruky odbejt fakt, že prostě nebyli bílý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Malý velký muž.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.